FIGYELEM KIADÓ
2016

Copyright © R. Kelényi Angelika

Hungarian edition © Figyelem Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Figyelem Kiadó, Budapest, 2016

ISBN: 978-615-5596-49-0

Szulejmán Musztafának:

„…Áldásom adom rád, édes fiam.
Utolsó hadjáratunkban a sereg szemefénye lettél,
az ország holnapjára te hozod majd a fényt,
a szultánság csillagképének légy legfénylőbb csillaga,
minden, ami helyes és szép, álljon melletted!
A világ ma az enyém, holnap a tiéd lesz, fiam,
de hogy hol végződik a ma, és hol kezdődik a holnap,
ki mondja meg?”

(Részlet Turan Oflazoglu: Nagy Szulejmán szultán –
„Törvényhozó és Fenséges” című tragédiájából)

Előszó

I. Szulejmán szultán 1494 novemberében született Trabzonban, és 1566. szeptember 6-án, Magyarországon, Szigetvár alatt halt meg. 1520-tól haláláig az Oszmán Birodalom uralkodójaként hódított. A török nép ikonikus ura a magyar történelmet egy kicsit is ismerő hazánkfiaiból rajongást biztos, hogy soha nem váltott volna ki, ha az egyik kereskedelmi csatorna meg nem vásárolja az uralkodó életéről szóló sorozatot.

A 2013 januárjától vetített Szulejmán című török filmsorozat nyomán a szultán negatív megítélése sokat változott. Túlzás nélkül állíthatjuk, hogy – különösen a romantikus lelkületű tévénézők – megkedvelték a Halit Ergenç által alakított Fényességest. A némileg szentimentális és erős szerelmi szállal büszkélkedő széria a szultánt érző szívű, igazságos uralkodóként mutatja be, ami a török nézők számára nyilván nem meglepő. Hiszen hosszú és kifejezetten eredményes uralkodása alatt Szulejmán a Nagy, Dicsőséges, Törvényhozó mellékneveket érdemelte ki. A történelemi események, személyek – tekintve, hogy tulajdonképpen egy szappanoperáról beszélünk – nem minden esetben egyeznek a valósággal, de ezt nem is várhatjuk el. A főcímben az alkotók meg is jegyzik, hogy a mű történelmi ihletésű, ami nem azonos a történelmi hűséggel. Ugyanakkor nem árt tisztában lennünk a valós történelmi eseményekkel, már csak a saját történelmünk megismerése érdekében is. Noha ez a könyv is sokkal inkább egy érdekességgyűjtemény, semmint tudományos értekezés, az írások célja mégis – a szórakoztatás mellett – a félreértések eloszlatása. Számos forrásból dolgoztunk, hogy árnyaljuk a sorozat nézőiben és az iskolában szerzett történeti ismeretek alapján kialakult képet. Igyekeztünk nemcsak az eseményeket, történelmi személyeket, de a kor emberének életmódját, gondolkodásmódját is bemutatni – lehetőség szerint olvasmányos formában. Reméljük, hogy sikerült.

A szultán és környezete

I. Szulejmán

I. Szulejmán szultán 1494 novemberében született Trabzonban. I. Szelim (1512–1520) szultán és Ajse Hafsza Hatun krími tatár hercegnő fiaként hamar bizonyította erejét és alkalmasságát, még apja életében a kormányzóságig jutott. Erélyes és igazságos vezetőként mutatkozott be.

1520-ban lépett a trónra – az után, hogy apja, a Vadnak is nevezett Szelim rövid uralkodása alatt a Közel-Keletet és Egyiptomot is meghódította, felvéve a kalifa címet, mint minden iszlám hívő ura –, és azonnal nyugat felé fordította a figyelmét. A Habsburg-ház uralmát kívánta megtörni, ezért I. Ferenc (1515–1547) francia királlyal szövetkezett. Mivel Magyarország a Habsburgok szövetségeseként lépett fel, így első hadjáratait 1521-ben ebbe az irányba indította. El is foglalta Szabácsot, Nándorfehérvárt és Zimonyt, ezzel kaput nyitott nyugat felé. Mivel Szulejmán hadosztályai a perzsa vonalon is harcoltak, nem tudta teljes erővel támadni a nyugati területeket. Budáig így nem jutott el, de a széles rést, melyet hazánk déli határán ütött, megtartotta. A magyar sereg elavult volt, az ország vezetői pedig egymással sem egyeztek, így a védelem gyenge lábakon állt. A délvidéki határ elveszítése után próbáltak ugyan felkészülni a további támadásokra, de az üres kincstár és a folyamatos belső viszályok ezt nem tették lehetővé. Közben meghalt a perzsa sah, ezért keleten elmúlt a törököket fenyegető veszély. Szulejmán így összpontosíthatta a seregét nyugat felé. 1526-ban Mohácsnál hatalmas vereséget mért a magyar seregre, és győzedelmesen bevonult Budára. Mivel II. Lajos (1516–1526) királyunk a csatában életét vesztette, megindult a harc a trónért.

Szulejmán I. (Habsburg) Ferdinánddal (1526–1564) szemben I. (Szapolyai) Jánost (1526–1540) támogatta. Harmadik hadjáratának célja – bár a török had „hivatalosan” Szapolyai megsegítésére érkezett – Bécs bevétele volt, de az 1529-es ostrom eredménytelen maradt, és nagy veszteségek után visszavonult. Terve, hogy legyőzi a Habsburgokat, ezáltal Magyarországot teljes mértékben az Oszmán Birodalom részévé teszi, nem sikerült. 1532-ben újra próbálkozott, de ismét sikertelenül. 1538-ban pedig Szapolyai és Ferdinánd kibékültek. A váradi béke azonban nem tartott sokáig.

János király 1540-ben meghalt, így Szulejmánnak újra dolga akadt Magyarországon. Csakhogy most olyan végvárakért is meg kellett küzdenie, amelyeket korábban figyelembe sem vett. Bécs bevétele pedig álom maradt. 1541. augusztus 29-én csellel megszerezte Budát, török birtok lett a Duna–Tisza köze, később pedig Székesfehérvár, Esztergom, majd pedig Visegrád, Hatvan és Nógrád is. 1547-ben Ferdinánd és Szulejmán öt évre fegyverszünetet kötöttek, de amint letelt ez az idő, a szultán máris újrakezdte a háborúzást, és ismét nagymértékben növelte a hódoltsági területet. Ennek a hadjáratnak a tervében szerepelt Eger elfoglalása is, mely kudarccal végződött: Dobó István és a várvédők visszaverték az ostromot.

1566-ban még egy hadjáratot vezetett a már meglehetősen idős szultán. Szigetvárt kívánta elfoglalni, de szeptember 6-án, az ostrom közben, a vár falai alatt, betegségben meghalt. Más források szerint az iszonyú veszteségek – 25 ezer török katona vesztette életét – és a magyar harcosok hihetetlen kitartása, hősies helytállása miatti dühében szélütést kapott. A halálát a vezérek titokban tartották, nehogy a katonák meghátráljanak az uralkodó halálhírére. Sőt, miután bevették Szigetvárt, úgy vitték Szulejmánt Nándorfehérvárra, mintha élne.

A szultán természetesen nem csak Magyarország és a Habsburgok ellen vezetett hadjáratokat. Az 1530-as években Perzsiával gyűlt meg újfent a baja. Az Ibrahim nagyvezír vezette harcok győzelemmel végződtek, így az Oszmán Birodalom új hódításként magáénak tudhatta az örmény Ardsis, Achlath, Tebriz városát, és a kalifák korábbi székhelyét, Bagdadot is. Második hadjárata azonban kudarcba fulladt: a török sereg nem bírta a kaukázusi telet. Harmadik, utolsó hadjárata sem járt sikerrel. Végül a csatározásokat az 1555-ös békekötés zárta le, mely nem nevezhető rossz lépésnek, hiszen Arménia (a mai Örményország egy része) és a Perzsa-öböl bejárata is török kézre került.

Uralkodása kezdetén elfoglalta Rodoszt, így felszámolta a nyugati világnak a keresztes háborúkból megmaradt utolsó támaszpontját a Földközi-tengeren. A szultán tengeri uralomra is tört, de a spanyolokkal és a Johannita Lovagrenddel, akik Máltát birtokolták, nem boldogult. Így leginkább rettegett kalózai fosztogatták a spanyol és itáliai partokat.

Isztambulban Szulejmán hatalmas háremmel rendelkezett, de csak egyetlen nőt tett törvényes feleségévé: Aleksandra Lisowskát, egy ukrajnai ortodox pap leányát, akit ő Hürremnek nevezett. Hürrem híres volt intrikus és törtető természetéről. Az együtt töltött hosszú évek során öt fiúval és egy lánnyal ajándékozta meg a szultánt, férje felett is hatalma volt. Mindenkit eltakarított, aki az útjában állt, a gyilkosságtól, illetve gyilkosságra való felbujtástól sem riadt vissza. Bár a szultán tisztában volt neje nehéz természetével, élete végéig szerette. Hürremet halála után 8 évig gyászolta. A lánya, Mihrimah méltó örököse volt anyjának az ármánykodásban és a szultán szívének birtoklásában.

Bár érthető módon a magyar nép számára nem mondható kellemes időszaknak a 150 éves török uralom, azt mindenképpen meg kell jegyezni, hogy a török szultánok közül I. Szulejmán kiemelkedően sokat tett birodalmának felvirágoztatásáért, így nemhiába tiszteli népe legnagyobb uralkodójaként.

Szulejmán és a nagyapja

Szulejmán apja, Szelim, a saját apja, II. Bajazid (1481–1512) életére tört, és 1512-ben végül lemondásra kényszerítette. II. Bajazid 64 éves volt, amikor a fia követte a trónon. Az öreg szultán természete teljesen más volt, mint Szelimé, aki Vad Szelim néven vált ismertté. Nemcsak apját buktatta meg, hanem két testvérét és öt unokatestvérét megölette, hogy elfoglalhassa a trónt.

Hogy példát statuáljon, két magas rangú tisztet a hadsereg előtt kivégeztetett fegyelmezetlenségük miatt. Folyton háborúzott (óriásira növelve birodalma területét), fanatikusan gyűlölte a síitákat (az iszlám – törökök által is követett – szunnita ágával szembeni irányzat, hívei jórészt Iránban és Irakban élnek), és közel negyvenezret le is gyilkoltatott. De nemcsak őket, hanem minden keresztényt ki akart irtani birodalmában. Nyolcévnyi uralkodása alatt tehát méltán szerezte meg a Rettenetes vagy Vad nevet. Végül rákban halt meg.

Szulejmán más volt. Inkább a nagyapjára, II. Bajazid szultánra hasonlított. Noha ő is kegyetlen ember hírében állt és a háborúzást sem vetette meg, igazi kikapcsolódást a költészet, a tudomány és az ékszerkészítés jelentette számára.

Bajazid szultán nem szívesen háborúzott, békés természetű államférfi volt, aki a háborúnál a tudományokat, a költészetet, építészetet jobban kedvelte. Ezért is támogatta az unokáját a tanulmányaiban. A későbbi szultán szívesen tanult a II. (Hódító) Mehmed (1451–1481) által alapított Isztambuli Egyetemen. Egészen fiatal korában kitűnt éles eszével, s amikor Magnézia kormányzója lett, bizonyította kormányzói képességét, igazságszeretetét, szigorú erélyességét. Később, már uralkodása alatt, fejlesztette az ipart, kereskedelmet és a földművelést is. Bőkezű volt a költőkkel, tudósokkal, és szigorúan ellenőrizte a hivatalnokokat.

A törökök Szulejmánt Kánuninak (Törvényhozó) is nevezték, Európában pedig a Nagy, Dicsőséges nevet kapta. Uralkodása az Oszmán Birodalom fénykora volt. Az ő idejében országa katonai ereje gyarapodó gazdasági élettel, körültekintő kormányzással, gazdag és nagyszerű kultúrával párosult. A főváros óriási fejlődésnek indult, mágnesként vonzotta az ambiciózus és tehetséges embereket. Isztambulba sereglettek – és nem csak az iszlám világból – a költők, tudósok, művészek, építészek, papok.

Azon kívül, hogy birodalmát felvirágoztatta, mit mondanak róla a korabeli krónikák? Ogier Ghiselin de Busbecq császári követ így jellemezte a szultánt 60 éves korában:

„Azt kérded, miféle ember volt Szulimán? Elbeszélem én. Élemedett korú, mind testiekben, mind viselkedésben igen fenséges és alkalmatos a méltóságos tisztre. Már ifjan is mértékletes és megfontolt volt, holott az ő vallásának előírásai több szabadságot engedtek neki. Ifjabb napjaiban nem volt borissza, se nem fiúkkal bujálkodó, mit pedig a törökök igencsak kedvelnek; eme tekintetben még ellenségeinek sem volt mit szemére vetniük. Volt pedig túlságosan alázatos tisztelője hitvesének, kinek oly mértékben engedelmeskedett, hogy azzal fiának, Musztafának halálát okozta, még ha a bűn szerelmes kábulatban esett is meg. Amióta törvényes hitvesévé tette őt, más nőszemélyt testében nem ismert, pedig az ő törvényeik ezt nem büntetik. A mohamedán vallást szigorúan tartja, s vágy fűti annak terjesztésére, akárcsak birodalmának nagyobbítására. Most hatvanadik évében jár, s korához képest jó egészségnek örvend, ámbár kiütközött rajta valamely bensőjét emésztő kór, mondják: a combot pusztító üszök vagy fekély. Midőn a fontos követeket fogadja audiencián, orcáját fucusszal (barna alga vagy hólyagmoszat) keneti, hogy amazok erősnek és egészségesnek lássák, és rettegjék uraik, a külországi fejedelmek.”

Szulejmán 46 évig uralkodott.

Testvérgyilkosságok

Nem Szulejmán volt az első törvényhozó. Dédapját, II. Mehmedet, a Hódítót, híresen kegyetlen embernek tartották, emellett azonban rendkívül művelt ember volt. 21 éves korában foglalta el Konstantinápolyt, már akkor beszélt perzsául, arabul, görögül és latinul. Csodálta az európai kultúrát, és támogatta az itáliai művészeket.

Az itáliai Gentile Bellini többször is lefestette. Ő volt az első szultán, aki törvényeket hozott, az első alkotmány az ő nevéhez fűződik. II. Mehmed idejében törvényerejű rendelet volt, hogy 14 éves korukban, a körülmetélés szertartása során férfivá avatott ifjú hercegekre bízták egyes anatóliai tartományok kormányzását. Így tudták megfigyelni őket, felmérni képességeiket, mennyire alkalmasak utódnak.

Hogy ne legyen vita tárgya az utódlás, a törökök bevezették a „testvérgyilkosság törvényeként” ismertté vált szokást. Így fogalmazták meg a törvényt: „Fiaim közül bármelyik a szultánságra kiválasztatik, kívánatos, hogy a fivéreit a halálba küldje, így védelmezvén a világ rendjét. A legtöbb ulema (vallástudós az iszlámban) támogatja ezt. Cselekedjetek, fiaim is ennek szellemében!” Konstantinápoly bevétele (1453. május 29.) után körülbelül másfél évszázadig a szultánok gyakorolták is a testvérgyilkosságot.

Minden potenciális riválist kivégeztettek. Szulejmánnak is volt hét testvére, ezek között három fiú, akiket a törvény szerint meggyilkoltak. A későbbi szultán már hétéves korában nyelveket tanult, tudományra és katonai ismeretekre nevelték. A gyakorlati tapasztalatokat ő is különböző tartományok kormányzása során szerezte. Aztán – mint minden új szultán hatalomra lépésekor – a még élő testvéreit selyemzsinórral megfojtották. Azért választották a gyilkosságnak ezt a módját, mert a hercegek vérét kiontani szentségtörés lett volna.

Az oszmán udvarba látogató európaiak tudtak ezekről a gyilkosságokról, és elborzadtak tőle. Azt viszont nem tudták, hogy ez azért történik, hogy az Oszmán Birodalmat megóvják a hatalmi viszályoktól, belháborúktól, melyek olyan sok gondot okoztak más országokban.

Az utolsó ilyen borzalmas vérengzés, gyilkosságsorozat III. Mohamed (1595–1603) trónra lépésekor történt. Elrendelte tizenkilenc fivére és tizenöt várandós rabszolganő kivégzését. Halálakor két kiskorú fiúörököst hagyott hátra (12-13 évesek), akik még nem próbálták ki a vezetést, ezért az egyik (Ahmed) lett a szultán, majd halála után testvére (Musztafa) került a trónra, mivel Ahmed fia még kiskorú volt.

Ettől kezdve általános gyakorlattá vált, hogy az Oszmán-ház legidősebb tagja lesz az utód. Amint megszűnt a testvérgyilkosság „intézménye”, már nem volt gyakorlat az sem, hogy a hercegek tartományi kormányzóként „inaskodjanak”. A császári palota negyedik udvarában éltek asszonyaikkal, rabszolgáikkal, bezárva egy „aranykalitkába”, amíg meg nem haltak vagy trónra nem kerültek. Ez a tunyulás azonban már meglátszott a 17–18. század szultánjain. Testileg és szellemileg is visszamaradottak, erőtlenek lettek, és akadt köztük degenerált is. Csak a 18. századtól változtattak a rendszeren, így ismét jó képességű uralkodók kerülhettek volna a trónra, de addigra már mások vették át a birodalom irányítását.

Szulejmán, a poéta

Az Oszmán Birodalom fénykora a 15–16. századra tehető. Ez a korszak az irodalom és költészet fellendülésének időpontja is volt. Bővült a török uralom, és vele egy időben a török költészet is megerősödött. Formálódott az oszmán irodalmi stílus, amelyet átszőtt a perzsa és arab nyelv színessége, erőteljessége és harmonikussága.

Az irodalom, amelynek a sejkek és a dervisklastromok voltak a vezetői, átkerült a szultán udvarába. Irodalmukban megtaláljuk az eposzokat, majd egyre nagyobb teret hódít a líra, amely először a miszticizmus szolgálatában állott, de később a nő és a szerelem lett a tárgya. A lírában nemcsak a nőkről és szerelemről írtak, hanem – szemben az iszlám előírásaival – dicsőítették a bort is. Az udvari költészet virágkorát élte, egész sor szultánköltőt ismerhettünk meg. Költő volt Szelim, de fia is írt verseket.

Szulejmán idejében virágzott a költészet. A kor egyik ismert lírikusaként tartják számon Meszihit (16. sz.), aki ifjú teológushallgatóként került Isztambulba. Báki (16. sz.) előtt őt tartják a legjobb költőnek. Legismertebb költeménye a tavaszhoz írott ódája, melyet 1774-ben fordítottak le angolra:

„Fagyos téli szél áradt szerte a légben
Míg Szulejmán a trónusra nem lépett
Kegyes az uralkodó, hallja a szerelem hangját,
Az öröm rózsakelyhe kézről kézre jár hát.
Emitt a zöldellő, árnyas völgyhajlatban
Örvendj: a tavasz virágai hamar hervadnak.”{1}

Mahmud Bákit tartották a legnagyobb dalköltőnek. Egy török költő sem tudta olyan virtuozitással kifejezni a női szépséget, a szerelem gyötrelmeit és fájdalmait, mint Báki. Arra buzdította olvasóit, hogy élvezzék a szerelmet és a bort, amíg lehet. Ő volt az, aki szakított a szigorú oszmán költészet szabályaival, és mert újat alkotni.

Isztambulban született, egy müezzin fiaként. Szíjgyártó mesterséget tanult, majd egy medreszébe (magasabb szintű mohamedán iskola) került, ahol kitűnt tehetségével. Néhány író és tudós támogatását elnyerte, így az ulemák sorába léphetett. 1555-ben, a perzsa hódító útjáról visszatérő Szulejmán kegyelmébe ajánlotta egyik ódáját. Ezzel megkapta a szultán támogatását és barátságát, aki ezután mindig Bákihoz küldte a verseit javításra. Szulejmán halála fájdalmasan érintette a költőt, és egy elégiával gyászolta jótevőjét, barátját.

A mű első része a győzelmi levél, amely Szulejmán hadainak győzelmeiről szól:

„Boldogság lovagja te, ki nem féltél a földön,
Nem vetettél soha zablát futó paripádra.
Magyar gyaurok meghajolnak, tisztelvén szablyádat,
És dicsérték kardod élét gyaurok, csodálva.

A második részben a fájdalma veszteségét írja le, amit a szultán halála okozott:

„Felkelt a nap, de a világ sáhja fel nem serken,
Széles égbolt–sátra rejti, arca meg se rebben.
Azt kívánom, sírba nézzen, gyermekét sirassa,
Aki téged – vén vagy ifjú – könny nélkül temessen.
Téged gyászolván, az izzó nap-korong kihúnyjon,
S kínjában a fellegekből föld mélyébe vesszen!”{2}

Szulejmán, az ötvös

A Szulejmán című filmsorozatban gyakran láthattuk, hogy Szulejmán ékszert készített kedvenc asszonyának, ha éppen nem uralkodói feladataival volt elfoglalva, vagy hódító hadjáratot vezetett, esetleg nem verset írt (hiszen tudjuk, hogy sokoldalú uralkodó volt).

A kézművesség sorában kitüntetett helyet foglalt el az ötvösség. A hagyomány értelmében a szultán fiainak választani kellett egy kézműves mesterséget, és azt ki kellett tanulni. I. Szelim és fia, Nagy Szulejmán is az ötvösséget választotta.

Egy 1526-ból való fizetési lista szerint 90 nemesfém-megmunkálással foglalkozó mester dolgozott a szultán udvarában. Szigorú munkamegosztás volt a műhelyekben: külön dolgoztak az ékkőcsiszolók, aranyinkrusztáció-készítők, ezüstszálhúzók. Más mesterek díszedényeket, tálakat, csészéket vagy ékszereket készítettek. Szulejmán idejében az ötvösség egyik sajátos vonása volt, hogy különleges anyagokat együttesen alkalmaztak. Az arany és ezüst mellett cinkötvözeteket is használtak alapanyagként, ebbe a háttérbe ágyazták az aranyszálakat, a rubinokat és türkizeket.

Nemcsak fémet használtak, gyakran alkalmazták az elefántcsontot, jádekövet, ébenfát, nefritet, jáspist, hegyikristályt, gyöngyházat, sőt rozmáragyarat is, melyeknek a felületét aztán tovább díszítették. A turbándíszeknek praktikus és díszítő szerepük volt. A 16. századi turbándíszek széles virágbimbó vagy tulipán formájú tartóval rendelkeztek, ebbe a tokba helyezték a pávatollakat, strucctollakat, de leginkább a fekete gém tollát kedvelték.

Az ötvösművészek díszfegyverek készítésére is szakosodtak. A díszkardok, szablyák, tőrök ugyanolyan jellegzetes ötvöstechnikával készültek, mint a többi tárgy. Türkizlapocskákkal, türkizekkel és inkrusztált nefritlapokkal, rubinokkal, smaragdokkal ékesítették a fegyvereket. Külön csoportot képeztek a kardok, tőrök, buzogányok, íjak és nyílvesszők készítői, és más csoportot a puska- és ágyúművesek.

Tartalom

Előszó

A szultán és környezete

I. Szulejmán

Szulejmán és a nagyapja

Testvérgyilkosságok

Szulejmán, a poéta

Szulejmán, az ötvös

A szultán gyakran titokban figyelt

Ki lehetett nagyvezír?

Szulejmán és Ibrahim

Hürrem, Ibrahim és a selyemzsinór

Kik voltak Szulejmán katonái?

Malkocoglu Bali bég

Kik szolgálták a szultánt?

Mimar Szinán, aki szerelmes volt a szultán lányába

Rüsztem pasa

Család és szerelem

Szulejmán feleségei és gyerekei

Hürrem, a cselszövő

Hürremnek valódi hatalma volt

Musztafa herceg

Bajazid herceg

Dzsahángír herceg

Hatidzse

Mihrimah

Szelim

Mahidevran

Gülfem

Ajse

Izabella Fortuna

A magyar kapcsolat

Mohács, ahogy történt

II. Lajos király

II. Lajos felesége, Mária

Szapolyai János és Szulejmán

Szulejmán és Jagelló Izabella

Kanizsai Dorottya

A kódexek sorsa

Gritti

Milyennek látták a hódító törökök a magyarokat?

Szulejmán és a magyar divat

Magyar és horvát hősök védték Szigetvárt

A hárem

A hárem egy kisebb város volt

A valide jogai

Ki kerülhetett a szultán ágyába?

Rabnők és hercegnők

Mi történt azzal a háremhölggyel, akit soha nem vett észre a szultán?

A palota konyhája

Élet az Oszmán Birodalomban

Isztambul

Török esküvő

Többnejűség

A török nők jogai

Paráználkodás

Prostitúció

Szifilisz

Pestis

Furfangos asszonyok

Kávéházak

Török lakás Szulejmán idejében

Illatszerek

Női öltözködés

Smink

Szőrtelenítés

Szultánák magyarul

Hürrem magyar hangja is kedveli Hürremet

Mahidevrant az egyik legismertebb hang szólaltatja meg

Felhasznált irodalom

{1} Dobrás Zsófia fordítása

{2} Kónya Lajos fordítása