Borítószöveg

Amikor krónikus munkakerülő férje lelép, hogy a szeretőjével krokodilfarmot nyisson Afrikában, Joséphine Cortès egyedül marad két gyerekével, a magabiztos és gyönyörű tinédzser Hortense‐szal és a visszahúzódó, gyermeklelkű Zoéval. Rá hárul a lehetetlennek tűnő feladat, hogy az irodalomtanári fizetéséből eltartsa magát és a gyerekeket, és megőrizze a családi stabilitást.

Eközben nővére, a gyönyörű Iris Párizs legmenőbb környéken lakik gazdag férjével. Látszólag megvan mindene, mégis jobban unatkozik, mint valaha.

Egy újabb unalmasnak ígérkező vacsorán azonban mindkettejük élete megváltozik: Iris kiblöfföl magának egy felkérést egy történelmi romantikus regény megírására, majd megteszi Joséphine‐nek a maga visszautasíthatatlan ajánlatát: ha megírja a regényt, de átengedi a nővérének a dicsőséget, övé lehet minden bevétel. Az alku tökéletesnek tűnt, ám arra egyikőjük sem számított, hogy a könyv a szezon legnagyobb irodalmi szenzációja lesz.

Fordította Füsi Lídia

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Katherine Pancol: Les yeux jaunes des crocodiles
Albin Michel, 2006

Copyright © 2006 by Editions Albin Michel, Paris
Hungarian translation © 2015 Füsi Lídia
Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN 978 963 355 293 3

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette B. Gergely Ágnes
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Györke Mária
Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera
A belső oldalakat tördelte Váraljai Nóra
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Charlotte-nak,
Clément-nak,
Kincseimnek

Első rész

Joséphine felsikoltott, és kiejtette kezéből a hámozókést. A krumplin megcsúszó penge jókora vágást ejtett a csuklóhajlatánál. Vér, mindenütt vér. Nézte a kékes vérereket, a nagy, piros vágott sebet a csuklóján, a fehér mosogatómedencét, a sárga műanyag csepegtetőtálcát, amelyen tündöklő fehéren sorakozott a már megpucolt krumpli. A vércseppek egyre hulltak, rá a fehér felületre. Megkapaszkodott a mosogató két szélében, és sírva fakadt.

Muszáj volt sírnia, annyi oka volt rá, hogy maga sem tudta volna megmondani, mennyi. Egy oknak ez is jó lesz. Konyharuha után nézett, és bekötötte vele a sebet. Csak úgy ömlik a könnyem, ömlik a vérem, ömlik a panasz belőlem, a legjobb volna meghalni.

Némán belepusztulni. Kialudni, mint a gyertyaláng. Az mindent megoldana.

Itt a konyhában, a mosogató mellett állva belehalni. Állva, mondjuk, nem nagyon szokott meghalni az ember, igazított a gondolatmeneten, inkább térdepelve, gázsütőbe dugott fejjel vagy a fürdőkádban fekve. Azt olvasta az újságban, hogy az a leggyakoribb öngyilkosság a nőknél, hogy kivetik magukat az ablakon. A férfiak meg felakasztják magukat. Kiugrani az ablakon? Arra én soha nem lennék képes. De sírva kifolyatni a vérem, hogy azt se tudjam, milyen színű lé csordogál kifelé… Elszenderedni. Vedd csak le azt a kötést, és tedd a kezed a mosogatóba! De… de… akkor állva kellene maradni, és az ember, ugye, nem szokott állva meghalni.

Csak a csatában. A háborúban.

És ez még nem háború.

Jó nagyot szipákolt, megigazította a konyharuhát a seben, abbahagyta a sírást, egy ideig nézte magát az ablaküvegben. A ceruza benne maradt a hajamban. Gyerünk, kisanyám, pucold csak tovább a krumplit! A többi ráér.

A május végi délelőttön, amikor 28 fokot mutatott a hőmérő árnyékban, az ötödik emeleti balkonon, a napellenző védelmében sakkozott egy férfi. Egymagában. Vagyis merengett a sakktábla fölött. Olyan gondosan mímelte a sakkozást, hogy amikor a másik szín következett, mindig megfogta a pipáját, beleszívott, és átült a másik oldalra. Előredőlt, kifújta a füstöt, felemelt egy bábut, visszarakta, hátradőlt, megint kifújta a levegőt, felemelte a bábut, lépett vele, jóváhagyóan bólintott, letette a pipát, és átült a másik székbe.

Középtermetű, módfelett ápolt külsejű férfi, világosbarna haj, barna szem. A nadrágjába makulátlan él vasalva, a cipője ragyog, mintha vadonatúj volna, felhajtott ingujjából finom, vékony csukló és alkar látszik ki, gondosan formára reszelt körme fényesre polírozva, a manikűröse nyilván nagyon lelkiismeretes. Finoman napbarnított bőr járul a szőkésbarna férfi megnyerő összképéhez. Úgy néz ki, mint azok a kartonpapírból kivágott öltöztetőbabák, amiket aztán be lehet öltöztetni pilótának, vadásznak vagy világutazónak. Katalógusba illő figura volt, olyan, aki jelenlétével bizalmat sugároz, és kiemeli a bemutatott termék minőségét.

Egyszer csak elmosolyodott:

– Sakk-matt – suttogta elképzelt játékpartnerének. – Öregem, neked annyi. És fogadok, hogy nem is sejtetted! – Elégedetten szorította meg a saját kezét, kicsit elváltoztatott hangon gratulált magának: – Bravó, Tonio! Nagy voltál!

Felállt, a mellkasát megvakarva kinyújtózott, és úgy határozott, hogy kitölt magának egy pohárkával, bár még nincs itt az ideje. Általában csak úgy hat után tíz perccel, az esti Elmebajnokság alatt szokta meginni az aperitifet. Julien Lepers műsora lassacskán olyan számára, mint egy várva várt találkozó. Bosszantja, ha valami miatt ki kell hagynia. Már fél hattól készül, izgatottan tekint a négy játékossal való megméretés elé. Arra is kíváncsi, milyen öltöny lesz a műsorvezetőn, milyen inget, milyen nyakkendőt vesz hozzá. Sokszor gondol rá, hogy ő is megpróbálja, és jelentkezik a műsorba.

Mindig gondol rá, de soha nem jelentkezik. A selejtezőkön tovább kellene jutnia, és van ebben a kifejezésben – selejtező – valami szívszorító.

Felemelte a jegesvödör fedelét, óvatosan áttett két jégkockát egy üvegpohárba, és fehér martinit töltött ki magának. Lehajolt, hogy a szőnyegről felvegyen egy odatévedt cérnaszálat, majd felegyenesedett, az italával megnedvesítette az ajkát, és elégedett, cuppogó hangot hallatott.

Minden délelőtt sakkozott. Minden délelőtt a megszokott módon telt el. Felkelés hét órakor, amikor a gyerekek is, reggeli, négyes fokozaton elkészített pirítós teljes kiőrlésű kenyérből, sárgabaracklekvár, semmi hozzáadott cukor, sózott vaj és frissen facsart narancslé. Azután félóra torna, hátizom-, hasizom-, mellizom-, combizom-erősítő gyakorlatok. Jöhetnek az újságok (a lányok felváltva hozzák fel, mielőtt az iskolába indulnának), álláshirdetések alapos áttanulmányozása, önéletrajz elküldése, ha érdekesnek tűnik egy-egy állásajánlat, zuhanyozás, borotválkozás kézi borotvával, borotvapamaccsal, szappannal, a napi öltözet kiválasztása, végül pedig a sakkjátszma.

A ruhaválasztás a reggel legemberpróbálóbb kalandja. Nem tudja, miként öltözzön fel. Lazán, mint hétvégén, vagy vegyen fel inkább öltönyt? Egyszer, amikor nagy sietve melegítőt vett fel, a nagyobbik lány, Hortense megkérdezte: „Apa, te nem dolgozol? Te mindig szabadságon vagy? Én azt szeretem, amikor csinos vagy, szép a zakód, szép az inged és a nyakkendőd. Soha többé ne gyere értem melegítőben az iskolába!” Elsápadt, mert ilyen hangon még sosem beszélt vele a lánya. Ezt látva Hortense békítően hozzátette: „Csak azért mondom neked ezt, drága apucikám, mert azt szeretném, ha továbbra is te lennél a világ legszebb apukája.”

Hortense-nak igaza volt, más szemmel néznek rá, ha elegáns.

Sakkparti után megöntözi a növényeket a balkonkorlátra akasztott ládákban, leszedegeti az elszáradt leveleket, ollóval lecsippenti a száraz szárakat, az új hajtásokat vízpermettel fújja be, kiskanállal megforgatja kicsit a földet a cserépben, ha kell, tápoldatozik. Egy fehér kamélia különösen aggasztja mostanság. Beszél neki, elidőzik az ápolgatásával, letörölgeti külön-külön a leveleit.

Egy éve már, hogy minden délelőttje ugyanígy telik el.

Ma délelőtt késésben volt a szokásos napirendhez képest. A sakkparti igen nehéznek bizonyult, vigyázni kellett, nehogy elszaladjon vele a ló, az pedig gyakori, ha az embernek nincs elfoglaltsága. Nem elveszíteni az időérzékedet, az idő rohan, múlik, észrevétlen elszalad. Vigyázz, Tonio, vigyázz! Ne hagyd el magad, kapd össze magad!

Szokásává vált hangosan megbeszélni a dolgokat saját magával, ilyenkor még a szemöldökét is össze-összehúzta. Úgy döntött, hogy behozza a késést, ma kihagyja a növényápolást.

Elsétált a konyhaajtó előtt, bent a felesége krumplit pucolt. Csak az asszony hátát látta, és megint csak azt kellett megállapítania, hogy hízik. Hájhurkák nőttek a csípőjére.

Amikor ebbe a Párizshoz közeli, külvárosi lakásba költöztek, az asszony dereka még hosszú, finom vonalú volt, sehol egy hurka rajta.

Amikor ideköltöztek, a lányok a mosogatóig alig értek.

Amikor ideköltöztek…

Azok más idők voltak. Benyúlt az asszony pulóvere alá, a tenyerébe fogta mindkét mellét, miközben a fülébe lehelte, hogy „édesem”, mire ő engedelmesen az ágyra dőlt, az ágytakarót a két kezével kifeszítette, hogy ne gyűrődjön meg. Vasárnap meg főzött. A lányok mindig kést követeltek, hogy „anyának segíthessenek”, vagy az edényeket akarták „elmosogatni” – lenyalogatni. Elérzékenyülve figyelték őket mindketten. Két-három havonta eljött a méredzkedés ideje, a falon grafitceruzával megjelölték, ki mekkorát nőtt; a kis vonalkákhoz odaírták a dátumot és a lányok nevét: Hortense és Zoé. Valahányszor nekidőlt a konyhai ajtótoknak, végtelen szomorúság kerítette hatalmába. Letűnt korszak jelent meg lelki szemei előtt, amikor még kegyes volt hozzá az élet. Azóta visszavonhatatlanul félrecsúszott valami. A hálószobában vagy a nappaliban sosem érezte ezt, csak itt, a konyhában, amely annak idején a boldogság szigete volt. Melegség, nyugalom, illatok. Gőzölgő fazekak, száradó konyharuhák a sütőajtó fogantyúján, gőzfürdőben olvadó csokoládé, a lányok diót törnek. Csokoládés ujjbegyekkel integetnek, csokibajuszt rajzolnak egymásnak, aztán lenyalogatják, az ablakon gyöngyfüzérben csapódik le a pára, amitől olyan érzése lesz, mintha egy északi sarki igluban volnának, és ő volna az eszkimó család feje.

Azelőtt… boldogság volt, megnyugtató, kézzelfogható boldogság.

Az asztalon most kinyitva hevert Georges Duby egyik könyve. Fölé hajolva kibetűzte a könyvcímet: A lovag, a nő és a pap. Joséphine rendszerint a konyhaasztalnál dolgozott. Most abból élnek mindannyian, ami azelőtt csak mellékes volt. Kutató a CNRS-ben,1 az állami kutatóközpontban, szakterülete a 12. századi női szerepek! Azelőtt sosem tudta megállni, hogy ne viccelődjön a felesége kutatási témáján, leereszkedő hangon ilyeneket mondott: „A nejem történelemrajongó, de csakis a 12. század érdekli, haha!” Azt gondolta, hogy ez afféle kékharisnyadolog. Nem igazán szexis a 12. század, mókuskám, mondta az asszonynak, és közben belecsípett a fenekébe. „De hát ekkor lett Franciaország modern állam, elterjed a kereskedelem, a pénzhasználat, a városok függetlenednek, és…”

Ilyenkor szájon csókolta, hogy elhallgasson.

Ma pedig a 12. század biztosítja nekik a napi betevőt. Kicsit megköszörülte a torkát, hogy észrevétesse magát. Látszott, hogy a felesége nem fésülködött reggel, a feje tetejére csavart kontyot ceruza fogta össze.

– Járok egyet…

– Visszajössz ebédre?

– Nem tudom… Vegyük úgy, mintha nem jönnék.

– És miért nem mondod meg egyenesen, hogy nem jössz haza?

Azért, mert konfliktuskerülő. Jobb lett volna, ha csak bekiált: „Elmentem, viszlát később!”, és hopp, már a lépcsőházban van, és hopp, a felesége ott marad egyedül a kérdéseivel, és hopp, ráér valamit kitalálni, mire hazajön. Mert mindig hazajött.

– Megnézted az álláshirdetéseket?

– Igen… de nem volt semmi érdekes.

– Aki akar dolgozni, az talál munkát.

Munka, persze, csak nem akármi, gondolta, de magában tartotta, mert nagyon jól tudta, hogyan folytatódna ez a beszélgetés, ha kimondaná. Mennie kellett volna már, de valahogy odaragadt az ajtófélfához.

– Tudom, mi következik, Joséphine, nagyon jól tudom.

– Tudod, de mégsem próbálsz változtatni. Igazán dolgozhatnál valamit, csak hogy fel ne kopjon az állunk.

Hibátlanul tudta volna folytatni, ha álmából felkeltik, akkor is: medencetakarító, kertész a teniszklubban, éjjeliőr, benzinkutas… De most a „fel ne kopjon az állunk” kifejezés járt a fejében. A motivációs levélben elég viccesen hangzana.

– Mosolyogjál csak! – mormolta az asszony, miközben szúrós tekintettel méregette. – Elég földhözragadt lehetek, ahogy itt a zsozsóról papolok neked. Ó, elnézést, az úr itt aranyhegyeket akar, az úr itt dehogy fárasztja magát fillérekért, az úr itt elismerést és tekintélyt akar! De jelenleg az urat itt csak egyvalami hajtja. Az, hogy a manikűrösnőjével találkozzon!

– Miről beszélsz, Joséphine?

– Pontosan tudod, kiről beszélek!

Most már egymással szemben álltak, a nő válla felhúzva, csuklója köré konyharuha tekerve, elszánt az ütközetre.

– Ha te most Mylène-re célzol…

– Igen, én most Mylène-re célzok… Még nem tudod, hogy tart-e ma ebédszünetet, mi? Ugye, ezért nem felelsz?

– Állj már le, Jo! Ennek így rossz vége lesz!

Késő. Joséphine tud valamit. De vajon kitől? Valamelyik szomszédasszonytól? Nincs sok ismerősünk a házban, de rögtön könnyebben barátkozik az ember, ha valakiről rosszindulatú pletykák keringenek. Biztos látta valaki, ahogy két utcával arrébb besétálok abba a házba, ahol Mylène lakik.

– Ott ebédeltek nála, pizzát készít neked, zöldsalátával. Könnyű ebéd kell, mert utána ő, ugye – fogcsikorgatás –, visszamegy dolgozni. Azután sziesztáztok egyet, ő majd behúzza a sötétítőt, levetkőzik: a földre dobálja a ruháit, és bebújik melléd a fehér csipkés paplan alá.

Elképedve hallgatta. Mylène-nek valóban volt egy vastag, fehér csipkés paplanja. De honnan tudja ezt Joséphine?

– Talán jártál már nála?

Az asszony gúnyosan felkacagott, szabad kezével pedig megszorította a konyharuha csomóját.

– Á, tudtam én. A fehér csipke, az mindenhez megy! A fehér csipke szép, mindamellett praktikus.

– Állj már le, Jo!

– Mivel álljak le?

– Ne képzelj olyat, ami nincs.

– Talán nincs neki fehér csipkés paplanja?

– Regényt kéne írnod, olyan jó a fantáziád.

– Esküdj meg, hogy nincs fehér csipkés paplanja!

Na, elég. Nem bírom tovább. Nem bírom a tanítónős, kioktató hangnemet, mindig a szemrehányás, hogy mit hogyan kellene csinálni, nem bírom már elnézni a meghajlott hátat, a színtelen zsákruhákat, amikben jár, a kipirosodott, elhanyagolt arcbőrét, a vékony szálú, tartás nélküli, gesztenyebarna haját. Árad belőle a kuporgatás és a megfeszített munka dohos szaga.

– Lelépek, nehogy elszabaduljanak az indulatok!

– Vele találkozol, mi? Ne kamuzz, mondd meg az igazat, elég nekem, hogy a munkakereséssel kamuzol, te ingyenélő!

Ez volt az utolsó csepp a pohárban. A férfi érezte, ahogy elfutja a pulykaméreg, a halántéka is lüktet bele. Csak úgy kihányta a szavakat, nem tudta volna visszavonni, de nem is akarta:

– Hát igen! Nála találkozunk, mindennap fél egykor. Mirelit pizzát készít nekem, aztán megesszük az ágyban, a fehér csipkés paplan alatt. Aztán lesöpörjük a morzsákat, én kikapcsolom a melltartóját, az is fehér csipkés, és mindenhol, de mindenhol végigcsókolom. Na? Most boldog vagy? Figyelmeztettelek, túlfeszíted a húrt!

– Talán inkább te feszíted túl a húrt! Ha most odamész hozzá, akkor már vissza se gyere! Csomagolj össze, és tűnj el! Nem lesz nagy veszteség.

A férfi ellökte magát az ajtófélfától, sarkon fordult, és mint aki alva jár, betámolygott a szobába. Kirántott az ágy alól egy bőröndöt, feltette az ágyra, és elkezdte telepakolni. A hárompolcnyi ingével, a háromfióknyi pólójával, zoknijával és alsógatyájával megpakolta fényességes múltjának hátrahagyott tanúját, a nagy, piros gurulós bőröndöt, ami még akkor szolgált, amikor az amerikai vadászfegyvergyártónál, a Gunman & Co-nál dolgozott. Tíz évig volt az európai régió kereskedelmi igazgatója, és kísérgette vadászatokra a gazdag ügyfeleket Afrikába, Ázsiába meg Amerikába, a bozótosba, a szavannára meg a pampákra. És hitt magában rendületlenül, hitt a mindig napbarnított, mindig energikus fehér férfi eszményképében, aki a földkerekség leggazdagabb embereivel, vagyis a saját ügyfeleivel poharazgat. Toniónak hívatta magát. Tonio Cortès. Ez így férfiasabb, komolyabb, mint az Antoine. Soha nem szerette a keresztnevét, olyan lágynak, nőiesnek találta. Meg kellett mutatnia ezeknek a férfiaknak, hogy egy súlycsoportban van velük: gyárosok, politikusok, semmirekellő milliárdosok, ennek-annak a fia meg az ilyen-olyan anyja. Kocogtatta a jégkockákat a poharában, amikor bárgyú vigyorral a sztorijaikat hallgatta, odaadóan hegyezte a fülét, amikor a megpróbáltatásaikat ecsetelték neki, véleményt formált és kedélyeket csillapított, figyelte, milyen koreográfiára járják a nők és milyenre a férfiak, emlékezetébe pedig örökre bevésődött a koravén gyerekek átható tekintete. Örült, hogy úgy mozoghat ebben a világban, hogy nem tartozik közéjük. „Á, a pénz, az nem boldogít” – mondogatta.

Remek fizetése volt, év végén 13. és 14. havi bér, jó biztosítás, a pihenőidővel szinte duplájára nyúlt szabadság. Boldog volt, ha megtérhetett courbevoie-i otthonába, amit még a kilencvenes években építettek olyan fiatal menedzsereknek, mint amilyen abban az időben ő is volt: ahhoz nincs elég pénze, hogy bent lakjon Párizsban, de türelmesen kivárja, míg végre az egyik felkapott negyedbe költözhet, este a Szajna másik partjáról bámulja a főváros fényeit, melyek mint egy tortát ábrázoló neonreklám, villódzva incselkednek a messzeségből. A házon hamar kifogott az idő, a balkonokról rozsdalé csordogált lefelé a homlokzaton vékony csíkokban, a valaha élénknarancs reluxák kifakultak.

Az otthoniak soha nem tudták, pontosan mikor érkezik meg az utazásból: kinyitotta az ajtót, az előszobában várt egy kicsit, aztán füttyentett: megjöttem. Joséphine a történelmi könyveibe merült, Hortense odaszaladt, és apró kezével minden zsebét átkutatta az ajándék után, Zoé örömében tapsikolt. Két csepp lányka fürdőköpenyben, az egyik rózsaszínben, a másik kékben; Hortense, a szép és magabiztos, aki mindig is az orránál fogva vezette őt, és a kerekded, pákosztos kis szubrett, Zoé. Lehajolt a lányokhoz, átkarolta őket, és „ó, édeseim, ó drágáim” – hajtogatta. Ez afféle szertartás volt. Néha meglegyintette a lelkiismeret-furdalás szele, arra a másik ölelésre gondolt vissza, amikor az előző este még… de ilyenkor jobban magához szorította a lányokat, és az emlékkép menten elpárolgott. Letette a csomagjait, és belevetette magát a hősszerepbe. Elképzelt hajtóvadászatokról, sebesült oroszlánról mesélt, akit a vadászkésével kellett megszabadítania a szenvedéstől, vagy arról, amikor lasszóval befogott egy antilopot, meg amikor jobbegyenessel kiütötte a krokodilt. A lányok tátott szájjal hallgatták. Csak Hortense türelmetlenkedett: „És az ajándékom, apa, hol az ajándékom?”

Egyszer aztán valaki felvásárolta a Gunman & Co vállalatot, neki pedig megköszönték addigi munkáját. Csak úgy, egyik napról a másikra. „Ilyenek ezek az amerikaiak – magyarázta Joséphine-nek –, hétfőn még kereskedelmi igazgató vagy egy háromablakos, tágas irodában, kedden meg beállhatsz a sorba a munkanélküli-segélyért!” Őt tehát nem tartották meg. A munkaszerződése szerint tisztes végkielégítés illette meg, abból még egy ideig futotta a lakásfenntartásra, a gyerekek tandíjára, a külföldi nyelvtanfolyamokra, az autóra, télen síelésre. Higgadtan tekintett a dologra: nem ő az első, akivel ez előfordul, és mivel ő nem akárki, hamar talál másik állást. Nem akármit, persze, hanem állást, pozíciót. Aztán a régi kollégák egyenként továbbléptek, megelégedtek a kisebb fizetéssel, a kevésbé felelős poszttal, kevésbé hangzatos titulussal, kibékültek még a külföldre költözés gondolatával is, végül már csak egyedül ő böngészte az álláshirdetéseket.

Most, hogy a megtakarítást felélték, egyre kevésbé volt derűlátó. Főleg éjjel. Hajnali háromkor felébred, néma csendben felkel, kimegy a nappaliba, és whiskyt tölt magának, bekapcsolja a tévét. A poharát el nem engedve elterül a kanapén, és végigzongorázza a távkapcsolót. Eddig mindig nagyon erős, bölcs és éleslátó emberként gondolt magára. Valahányszor látta, hogy a munkatársai hibáznak, semmit sem mondott, csak magában megjegyezte: „Ó, velem ilyesmi nem fordulhat elő! Velem aztán nem!” Mikor pedig tudomást szerzett a felvásárlási szándékról és a fenyegető leépítésről, azzal biztatta magát, hogy az ő Gunman & Co-nál töltött tíz esztendeje felér egy kölcsönös hűségnyilatkozattal, engem csak úgy nem fognak utcára tenni!

Az elsők közt szabadultak meg tőle.

Sőt: ő volt a legelső, akit lapátra tettek.

A rossz emléktől ökölbe rándult a keze. Dühösen belevágta a nadrágzsebébe, a bélés ettől olyan kellemetlen roszogó hang kíséretében adta meg magát, hogy még a foga is belesajdult. Fájdalmas képet vágott, megcsóválta a fejét, a konyha felé vette az irányt, hogy megkérje a feleségét, varrja meg a bélést, de eszébe jutott, hogy éppen költözik otthonról. Hogy csomagol. Kifordította a zsebeit: mindkét bélés kiszakadt. Lerogyott az ágyra, és a cipője orrát bámulta meredten.

A munkakeresés fárasztó dolog, és felbélyegzett borítékba zárt iktatószám lesz az emberből. Így elmélkedett egyszer Mylène karjai között. Majd előadta a nőnek, hogy lesz majd, amikor saját cége lesz. Az én múltammal így, az én múltammal úgy… Tapasztalt világutazó, beszél angolul és spanyolul, ért a könyveléshez, sőt a könyvvitelhez is, elvisel hideget-meleget, sivatag vagy monszuneső meg sem kottyan neki, nem ijed meg a szúnyogoktól és a hüllőktől sem. A nő hallgatta. Bízott benne. Volt egy kis spórolt pénze, a szüleitől örökölte. A férfi még nem bólintott rá. Abban reménykedett, hogy jobb üzlettársat talál majd, akivel megoszthatja a nagy kalandot.

Mylène-t akkor ismerte meg, amikor Hortense-t a tizenkettedik születésnapján elkísérte a fodrászhoz. A nőt annyira lenyűgözte a kislány tartása és talpraesettsége, hogy felajánlott neki egy manikűrt. Hortense úgy tartotta oda a kézfejét, mintha kegyet gyakorolna.

– A maga lánya valóságos királyi felség – mondta Mylène a férfinak, mikor az a lányáért visszament.

Azóta is, ha ideje engedi, Mylène mindig formára reszeli Hortense körmeit, és a kislány szétterpesztett ujjakkal, a fényesre polírozott körmeiben önnön tükörképét nézegetve, büszkén megy haza.

Mylène-nel jól érezte magát. Alacsony, szőke nő volt, élettel teli, harapni valóan puha. Pont annyira szemérmes és félénk, hogy attól ő kellemesen magabiztosnak érezze magát.

Leakasztotta az öltönyeit is, kitűnően és a legszebb szövetekből szabva valahány. Hát igen, valamikor volt pénzem, nem is kevés. És hogy szerettem költeni.

– És még lesz is pénzed – mondta hangosan. – Az életed nem érhet véget negyvenévesen, öregem. Hol van még a vége!

Gyorsan becsomagolt mindent a bőröndjébe. Úgy tett, mint aki vadul keresgéli a mandzsettagombját, jó hangosan zsörtölődött, mert azt remélte, hogy Joséphine majd meghallja, odarohan hozzá, és könyörgőre fogja, hogy mégis maradjon.

Elindult kifelé a folyosón, a konyhaajtóban megállt. Várt, hátha hozzálép a felesége, és belekezd a békülésbe. De mivel az asszony nem mozdult, továbbra is háttal állt neki, elszánta magát a bejelentésre:

– Hát akkor ennyi. Elmegyek.

– Helyes. A kulcsot megtarthatod. Biztos hagytál itt valamit, és vissza kell jönnöd érte. Mielőtt jössz, szólj, nehogy én is itt legyek. Az úgy mindenkinek jobb.

– Jó, igazad van, megtartom a kulcsot. Mit mondasz a lányoknak?

– Nem tudom. Nem is gondolkoztam rajta.

– Jobb lenne, ha én is itt lennék, amikor beszélsz velük.

Az asszony elzárta a vízcsapot, nekidőlt a mosogatónak, és a férfinak még mindig háttal állva ezt mondta:

– Ha neked nem gond, akkor megmondanám nekik az igazat. Nem akarok hazudni. Így is elég kínos.

– Jó, de mit fogsz mondani? – kérdezte aggódón a férfi.

– Az igazat: apátoknak nincs munkája, apátok nincs jól, apátoknak lélegzethez kell jutnia, ezért apátok elment itthonról.

– Lélegzethez kell jutnia? – visszhangozta.

– Igen. Ezt lehet mondani. Lélegzethez kell jutnia.

– „Lélegzethez jutni”, az jó. Az nem végérvényes. Az jó.

Ekkor elkövette azt a hibát, hogy a konyhaajtónak támaszkodott, és a nosztalgia ismét hatalmába kerítette, szinte odaszegezte, tehetetlenül álldigált az ajtófélfánál.

– Menj, Antoine. Már nincs mit mondanunk egymásnak. Könyörgök, menjél már!

A férje felé fordult, a gurulós bőröndre vágott a tekintetével. A bőrönd! Arról már meg is feledkezett. Hát akkor jó: elmegy otthonról.

– Hát akkor… Viszlát. Ha beszélni akarsz velem…

– Majd te hívsz, vagy hagyok üzenetet Mylène-nél a szépségszalonban. Gondolom, ő mindig tudni fogja, merre találjon.

– A balkonnövényeket hetente kétszer kell öntözni, tápoldatozni meg…

– A balkonnövények? Ott pusztuljanak, ahol vannak! Van nagyobb gondom is!

– Joséphine, kérlek! Ne akadj ki! Ha akarod, maradhatok is.

Az asszony tekintete villámokat szórt. A férfi vállat vont, fogta a bőröndöt, és indult a lakásajtó felé.

Joséphine zokogni kezdett. A mosogató két szélébe kapaszkodva csak zokogott, zokogott. A háta is belerázkódott. Először a miatt az üresség miatt sírt, amit a férfi a távozásával okoz az életében. Tizenhat együtt töltött év, ő volt az első, az egyetlen férfi az életében, két gyermekének az apja. Azután azért sírt, mert a lányokra gondolt. Soha többé nem érzik biztonságban magukat, megszűnik az életükben a bizonyosság, hogy van apukájuk meg anyukájuk, akik vigyáznak rájuk. Végül pedig azért zendített rá, mert rettegett a magánytól. Antoine vitte a pénzügyeket, Antoine csinálta meg az adóbevallást, Antoine fizette a lakáskölcsönt, Antoine választotta ki az autót, Antoine tisztította ki az eldugult lefolyót. Mindig vakon megbízott benne. Ő a háztartással meg a lányok iskolai ügyeivel foglalkozott.

Kétségbeesettségéből a telefoncsörgés rántotta ki. Nagyot szipogott, könnyeit nyelve felvette a kagylót.

– Te vagy az, hugicám?

Iris volt, a nővére. Mindig energikus, vidám hangon beszélt, mint az a nő, aki az áruházi hangszóróba csilingeli az aktuális akciókat. Iris Dupin, negyvennégy éves, magas, barna bőrű, vékony, úgy viseli fekete hajkoronáját, mint egy állandósult menyasszonyi fátylat. Iris, aki arról a két hatalmas, mélykék lagúnáról kapta a nevét, ami történetesen a két szeme volt. Amikor kicsik voltak, az emberek megállították az utcán.

– Édes istenem, édes istenem – hajtogatták, miközben a saját képmásukat keresték ebben a feneketlen mély, sötét, lilás körvonalú, aranyosan csillogó szempárban. – Ilyen nincs. Gyere, édesem, ezt nézd meg! Én még sose láttam ilyen szemeket.

És Iris hagyta, hogy a népek gyönyörködjenek benne, egészen addig, amíg el nem telt a népszerűséggel, akkor önelégülten megragadta a kishúga kezét, és a kislányt maga után húzva a fogai között így sziszegett:

– Micsoda proli népség! Mit láttak ezek a világból? Semmit! Emberek, hát utazzanak! Utazzanak!

Az utolsó mondatnak aztán Joséphine úgy megörült, hogy a karját kitárva pörögni kezdett a tengelye körül, mint egy kis helikopter, és gurgulázott a nevetéstől.

Iris diktálta a divatot, szerezte sorra a diplomákat, elcsavarta minden férfi fejét. Iris nem élt vagy létezett, Iris uralkodott.

Húszéves korában Amerikába ment egyetemre, New Yorkba. Columbia Egyetem, filmszak. Hat évet töltött el ott, ő volt holtversenyben az egyik osztályelső végzős, ezért lehetőséget kapott, hogy megrendezzen egy harmincperces kisfilmet. Minden évfolyamban a két legtehetségesebb diák forgathatja le a filmtervét. És Iris volt az egyik legjobb. A másik, egy nagydarab, torzonborz, titokzatos magyar fiú a díjátadón látta elérkezettnek a pillanatot arra, hogy a legördülő függöny mögött megcsókolja őt. A történetet családi körben még sokáig emlegették. Iris jövője fehér betűkkel hullámzott a hollywoodi domboldalon. Egy nap aztán – derült égből villámcsapás, senki sem számított rá – Iris férjhez ment. Alig harmincéves, épp akkor jött vissza Amerikából, ahol a Sundance fesztiválon díjat nyert, előtte az élet, arra készül, hogy mozifilmet forgasson. Egy producer már le is csap rá. És Iris ekkor feladja. Lemond a tervről, semmivel nem indokolja meg, hogy miért, és nem is beszél róla. Hazajön, és férjhez megy.

Hófehér menyasszonyi ruhában, az anyakönyvvezető előtt és a templomban. A házasságkötő terem zsúfolásig. Pótszékek kellenek, de még a csillárokról is lógnak. Mindenki lélegzet-visszafojtva figyel, azt várja, hogy Iris egyszer csak lekapja a menyasszonyi ruháját, és anyaszült meztelenül bejelenti, hogy ez csak vicc. Mint egy filmben.

De semmi ilyesmi nem történt.

Úgy tűnt, mint aki komolyan gondolja, mint aki teljesen odavan. Egy bizonyos Philippe Dupinért, aki frakkban duruzsolt neki mindenféléket. „Ez meg kicsoda?” – kérdezgették egymást a vendégek, és méregették lopva a fiatalembert. Senki sem ismerte. Iris azt mesélte, hogy a repülőn találkoztak, és szerelem volt első látásra, „love at first sight”2. Jóképű fickó ez a Philippe Dupin. A nők sóvárgó tekintetéből ítélve a világ egyik legszebb fiúja. A felesége barátnőit szórakozott nemtörődömséggel, kicsit lesajnálóan kezelte. „És mit dolgozik? Üzletember. És hogyhogy ilyen hirtelen? Csak nem…?” Senki sem tudta pontosan, így aztán mindenféléket beszéltek. Az ifjú férj szülei – olyan flegmák, mint a fiuk – ajkbiggyesztve tébláboltak az esküvőn, amiből arra lehetett következtetni, hogy alighanem rangon alulinak tartják a frigyet. A násznép csalódottan távozik. Iris nem volt már se vicces, se titokzatos. Borzasztóan középszerűvé lett, ami az ő esetében a stílusérzék elvesztésével járt. Egyesek ezután már soha többé nem is keresik a társaságát. Bukott királynő lett, a koronája messzire gurult.

Irist azonban teljesen hidegen hagyta mások véleménye. Életét teljességgel a férjének szentelte. Philippe Dupin önbizalomtól duzzadó férfi. Saját ügyvédi irodájában nemzetközi üzleti joggal foglalkozik, idővel pedig Párizs, Milánó, New York és London meghatározó szaktekintélyeivel is együttműködik. Furfangos ügyvéd, csak a lehetetlen ügyeket tekinti kihívásnak. Sikeres emberként nemigen érti, miért nem viselkedik mindenki ugyanúgy, mint ő. Egyszerű jelmondat vezérli az életét: „Minden lehetséges, ha az ember igazán akarja.” Fekete bőrfoteljében ülve ezt gyakran ki is nyilatkozza, ilyenkor megperdül, két kezét egymásba kulcsolva kinyújtózik, és mélyen a beszélgetőpartnere szemébe nézve kiropogtatja az ujjperceit.

Végül Irisre is átragadt ez a szemlélet: kétség, aggály, tétovázás, ezeket a szavakat végérvényesen kihúzta a szótárából. Ő is lelkes és határozott lett. A gyerek dolga, hogy szófogadó legyen és kitűnő tanuló, a férj feladata, hogy pénzt keressen, és eltartsa a családot, a feleség az otthont biztosítja és tiszteli a férjét. Iris nem csúnyult meg, csinos maradt, a teste ruganyos, a masszázsról futni megy, a kozmetikustól teniszezni rohan a Racing klubba. Természetesen nem dolgozik, de „vannak azok a nők, akik belefulladnak a semmittevésbe, és vannak, akik mesterei a semmittevésnek. Merthogy ez művészet” – mondogatja. Egyértelmű, hogy ő maga a második kategóriába tartozik, és mélységesen megveti a szervezetlenül semmittevő asszonyokat.

Az én világomtól ez nagyon távol áll, gondolta Joséphine, miközben hallgatta a pergő nyelvű nővért, aki éppen az anyjukra tért rá.

Kéthetente kedden Iris ugyanis vendégül látja Anyukát, és most éppen esedékes a vacsora az öreglánnyal. Családi vacsora: kötelező a mosoly, elvárt a boldogság. Antoine persze mindig igyekszik szerét ejteni, hogy távol maradjon, nem is sikertelenül. Nehezen viseli, hogy Philippe Dupin magyarázó lábjegyzeteket fűz a mondanivalójához, valahányszor csak vele beszél: „A TF, tudod, Antoine, az a tőzsdei főfelügyelet” – és azt is, hogy Iris úgy beszél vele, mintha a cipőtalpára ragadt rágógumival perlekedne. „Ahogy megszólít – panaszkodott –, mindig olyan érzésem van, mintha a mosolyával, a csücsörítő szájával felszívna, hogy kikatapultáljon az űrbe.”

Való igaz, Iris nem sokra tartja Antoine-t. „És mondd csak, a férjednek sikerült már találnia valamit?”, ez a kedvenc mondása, ami után Joséphine menetrendszerűen csak ennyit makog: „Semmi, még mindig semmi.”

„Aha, szóval ez még nem rendeződött – és sóhajtva hozzáteszi: – Persze kérdés, hogy hogyan is tudna megoldódni. Az adottságaihoz képest nagyok az igényei.”

A nővéremnél minden olyan művi, gondolta Joséphine, és a kagylót odaszorította a vállával a füléhez. Ha Irisben rokonszenv támad valaki iránt, azonnal megnézi az orvosi lexikont, hátha beteg.

– Nem érzed jól magad? Olyan fura a hangod – mondta Iris.

– Meg vagyok fázva.

– Na, mindegy, azt gondoltam, hogy… Holnap… vacsora anyánkkal… ugye nem felejtetted el?

– Az holnap este van?

Teljesen kiment a fejéből.

– De hugicám, hát hol jár az eszed?

Ha te azt tudnád, gondolta Joséphine, és szemével a papírtörlőt kereste, mert ki kellett fújnia az orrát.

– Hagyd a trubadúrjaidat, és térj vissza ebbe az évszázadba! Hihetetlen, hogy milyen szórakozott vagy. Jön a férjed is, vagy már megint talált valami ürügyet, hogy lelépjen?

Joséphine szomorúan elmosolyodott. Így is mondhatjuk, gondolta: lelépett. Levegőzik, elpárolog, elfüstöl. Antoine elillan, mint valami illóolaj.

– Nem jön.

– Na, akkor ki kell találni valami jó kifogást anyánknak. Tudod, hogy nem szereti, ha nincs ott.

– Most komolyan, Iris, tudod, hogy mennyire érdekel.

– Ne legyél már ilyen megértő! Én rég otthagytam volna. De hát te ilyen vagy, megváltozni nem fogsz, szegény kis hugicám.

Akkor most jön a szánalom. Joséphine felsóhajtott. Kiskorától kezdve ő volt Jo, a libuska, a hálátlan kis tudós, mindenféle érthetetlen tudományos művek olvasója, bonyolult szavak tudója, aki hosszasan elvan a könyvtárban a többi, ócska rongyokba öltözött, pattanásos kékharisnya között. A vizsgákat mindig sikerrel veszi, de a szemhéjtussal nem tud bánni. Kimegy a bokája, mert a lépcsőn lefele mentében is Montesquieu klímaelméletét olvassa, vagy a mosogatóba teszi a kenyérpirítót, úgy kapcsolja be, mert a France Culture-ön3 hallgat valami műsort a japán cseresznyevirágzásról. Késő éjszakákig égeti a villanyt a szobájában, mert az esszéin dolgozik, miközben a nővére szórakozik, népszerű, alkot és hódít. Iris itt, Iris ott, akár operaáriát is lehetne írni róla.

Amikor Joséphine klasszikus irodalomtörténetből sikeres versenyvizsgát4 tett, az anyja megkérdezte, hogy ezzel mihez fog kezdeni. „Mire lesz ez jó, kislányom? Arra, hogy egy külvárosi gimnáziumban halálra cikizzenek a gyerekek? Még a végén egy kuka tetején megerőszakol valaki.” És amikor doktori tanulmányokat folytatott, és a disszertációját írta, meg a cikkeket a tudományos folyóiratokba, csak kétely és újabb kérdések fogadták: „Gazdasági fellendülés és társadalomfejlődés a 11. és 12. századi Franciaországban? Édes kislányom, hát szerinted kit érdekel ez? Jobban tennéd, ha írnál valami szaftos életrajzot Oroszlánszívű Richárdról, mondjuk, vagy Fülöp Ágostról, az több mindenkit érdekelne. Lehetne belőle film vagy akár sorozat is a tévében! Az a sok tanulással töltött év, amit a homlokom verejtékével fizettem, akkor hozna legalább valamit a konyhára!” Aztán szisszent egyet, ahogy a viperamama szisszen rá ivadékára, ha az nem elég gyorsan csúszik utána, megvonta a vállát, és felsóhajtott: „Miért pont nekem van ilyen gyerekem?” Anyuka ezt a kérdést gyakran feltette, már Joséphine kiskorától kezdve szokása volt fennhangon töprengeni ezen. A férje, Lucien Plissonnier ilyenkor mindig azt válaszolta: „Hát, rossz helyre pottyantotta a gólya.” És mivel a megszólalásai csak mérsékelt sikerrel jártak a nejénél, Lucien Plissonnier elhallgatott. Mindörökre. Egy július 13-i napon a mellkasához kapott, és csak annyit tudott mondani, hogy „Kicsit mintha korán lenne a petárdázáshoz”, azzal holtan rogyott össze. Joséphine tíz-, Iris tizennégy éves volt ekkor. A temetés pazar, Anyuka fenséges volt. Mindent pontosan megkoreografált: a koporsóra dobott hatalmas köteg fehér virágot, Mozart gyászindulóját, hogy melyik családtag mit olvasson fel a szertartáson. Henriette Plissonnier pontosan olyan gyászfátylat csináltatott magának, mint amilyen Jackie Kennedynek volt, a lányokat pedig rávette, hogy a sírba tétel előtt csókolják meg a koporsót.

Joséphine-ben is gyakran fel-felmerült a kérdés, hogy hogyan volt képes eltölteni kilenc hónapot ennek az asszonynak a méhében, akiről pedig váltig azt állítják, hogy az ő anyja.

Azon a napon, amikor felvették a CNRS-be, az állami kutatóintézetbe – százhuszonhárom jelentkezőből hármat vettek fel –, és haladéktalanul elrohant telefonálni, hogy anyjának és Irisnek elújságolja a nagy hírt, annyiszor kellett újra és újra elmondania, hogy végül berekedt, egyikük sem bírta felfogni ugyanis, mire föl ez a nagy lelkesedés. CNRS, az állami kutatóintézet? De hát ott robotolni kell, nem?

Ennek csak volt valami oka: méghozzá minden kétséget kizáróan az, hogy lesajnálták. Már egy ideje sejtette, hogy így van, de azon a napon nyilvánvalóvá vált. Egyedül az Antoine-nal kötött házasságának tudtak örvendezni. Attól rögtön felfoghatóvá vált a lénye. Attól rögtön megszűnt gyámoltalan kis zseninek lenni, ugyanolyan nő lett, mint a többi – a szíve ugyanúgy elrabolható, a méhe ugyanúgy megtermékenyíthető, az otthonát neki is ugyanúgy be kell rendeznie.

Anyukának és Irisnek azonban igen hamar csalódnia kellett. Antoine nem jó parti. A választéka túl pedáns – nem sármos –, a zoknija túl rövid – semmi stílusérzék –, a keresete nem túl fényes, ráadásul valami kétes bizniszből származik – puskát árul, micsoda szégyen –, de legfőképpen és mindenekelőtt annyira be van rezelve a felesége családjától, hogy a jelenlétükben mindig patakokban folyik róla a veríték. Nem egy kis izzadság, ami alig észrevehető foltocskákban jelenik meg a hónaljánál, hanem bőségesen áradó, az ingét áztató verejték, ami miatt diszkréten félre kell vonulnia, hogy felszárítkozzon. Szembeötlő fogyatékosság, jóformán elleplezhetetlen, és az egész társaságot kellemetlen helyzetbe hozza vele. És ez csakis a felesége családjának a társaságában fordul elő. A Gunman & Co vállalatnál soha nem izzadta csatakosra magát. Soha. „Ez biztosan azért van, mert szinte minden idődet a természetben töltöd – próbálkozik magyarázatot találni Joséphine, miközben felé nyújtja a minden egyes családi összejövetelre gondosan bekészített váltás inget. – Te aztán soha nem tudnál irodában dolgozni!”

Joséphine most sajnálattal gondolt Antoine-ra, és feledve a magának tett ígéretet, mely szerint nem fog beszélni a férjéről, megmondta Irisnek:

– Kiraktam. Ó, Iris, most mi lesz velünk?

– Kiraktad Antoine-t? Igaziból?

– Nem bírtam tovább. Rendes ember, persze, meg nem könnyű neki, de… Nem bírom elnézni, hogy nem csinál semmit. Talán nem vagyok elég szívós, de…

– Biztos, hogy csak ennyi? Nincs esetleg valami más is, amit nem mondasz el nekem?

Iris lehalkította a hangját. Most olyan gyóntatópaphangon beszélt, mint mindig, ha a húgából ki akart szedni valamit. Joséphine semmit sem tudott Iris elől eltitkolni. A legapróbb gondolatát sem tudta elrejteni előtte, végül mindig megadta magát. Rosszabb: magától mondta el a titkait. Úgy érezte, csak így tudja magára vonni a nővére figyelmét, csak ezen a módon tudja elérni, hogy szeresse őt.

– Te nem tudod, milyen egy munkanélküli férjjel együtt élni. Ha dolgozom, még nekem lesz lelkiismeret-furdalásom. Titokban dolgozom, a konyhai edények meg a krumplihéj barikádja mögött.

Rátévedt a tekintete a konyhaasztalra, és arra gondolt, hogy jó lenne összepakolni, mielőtt a lányok hazajönnek ebédre az iskolából. Kiszámolta: így olcsóbb, mint az iskolai menza.

– Azt gondoltam, egy év alatt már igazán volt időd hozzászokni.

– Undok vagy!

– Már megbocsáss, hugicám, de nekem úgy tűnt, mintha megbékéltél volna a helyzettel. Mindig a védelmére keltél. Na jó, akkor most mihez kezdesz?

– Halvány gőzöm sincs. Dolgozom majd, ez biztos, de kell még mellé valamit találnom. Mit tudom én, irodalomkorrepetálás, nyelvtan, helyesírás…

– Az biztosan nem lesz nehéz, annyi manapság a rossz tanuló! Hogy mást ne mondjak, az unokaöcséd. Alexandre tegnapi érdemjegye a tollbamondására: nulla egész öt. Nulla egész öt tized!5 Ha láttad volna, milyen képet vágott az apja! Azt hittem, ott helyben megüti a guta.

Joséphine elmosolyodott. A kiváló Philippe Dupin egy rossz tanuló papája!

– A tanítónőjük hibánként három pontot levon, így persze hamar összejön a rossz jegy.

Alexandre Philippe és Iris egyetlen gyermeke. Tízéves, pont, mint Zoé. Mindig az asztal alá bújnak, ott beszélgetnek nagy komolyan, vagy éppen egy csendes zugba húzódnak, és néma csendben legóznak. Saját nyelvük is van: kacsintással és sajátos testbeszéddel kommunikálnak egymással. Ez Irist szerfelett idegesíti, azzal szokta riogatni a fiát, hogy egyszer le fog válni a retinája, ha így folytatja, vagy, ha nagyon mérges volt rá, akkor azt mondta neki, hogy ilyen kretén marad egész életében. „A fiamból szerencsétlen, rángatózó idiótát csinál a lányod!”, jósolta, közben ujjal mutatott Zoéra.

– A lányok tudják már?

– Egyelőre nem.

– Aha. És hogyan fogod megmondani nekik?

Joséphine nem felelt, körmével a laminált asztallap szélét kapargatta, a kosz kis gombóccá állt össze, amit aztán lepöckölt a konyhapadlóra.

Iris megint rákezdett. Újabb hangszínnel próbálkozott. Lágy, védelmező hangon beszélt, ami Joséphine-t megnyugtatta és elringatta, úgyhogy megint fojtogatni kezdte a sírás.

– Én itt vagyok, hugicám, tudod, hogy mindig melletted vagyok, és soha nem hagylak cserben. Úgy szeretlek, mint saját magamat, és az nagy szó, nekem elhiheted!

Joséphine elnyomott egy kuncogást. Iris néha annyira vicces! Amíg férjhez nem ment, rengetegszer könnyesre röhögték magukat együtt. Aztán nagysága lett belőle, egy felelősségteljes és irtó elfoglalt úrinő. Milyen lehetett vajon a kapcsolatuk Philippe-pel? Sose látta őket önfeledtnek, sose kapta őket azon, hogy gyengéd pillantásokat vetnének egymásra vagy megcsókolnák egymást. Mintha mindig szerepet játszanának.

Ebben a pillanatban megszólalt az ajtócsengő, és Joséphine felocsúdott.

– Biztos a lányok. Most leteszem, és könyörgök, holnap este erről egy szót se! Nem szeretném, ha mindenki ezen csámcsogna!

– Rendben, akkor holnap! És ne feledd:

Sohanapján kiskedden,

borjúnyúzó pénteken!

Nem fogsz ki rajtunk,

mindig összetartunk!

Joséphine letette a telefont, megtörölte a kezét, levette a kötényét. Egy kicsit felborzolta a frizuráját, de a ceruzát nem vette ki hajából; az ajtóhoz rohant, és kinyitotta.

Hortense rontott be elsőként, köszönés nélkül, sőt még csak rá sem nézett az anyjára.

– Apa itthon van? Nyolcvanöt százalékos lett a fogalmazásdogám. Még meg sem dicsért az a rohadék madame Ruffon!

– Hortense, ne legyél tiszteletlen! A tanárodról beszélsz.

– Akkor is egy szemétláda.

A lány nem rohant oda puszit nyomni az anyja arcára, és nem is vetette rá magát egy darabka kenyérre. Nem dobta a földre sem a kabátját, sem az iskolatáskáját; az elsőbálozók sajátos bájával, mintha csak a ruhatárba adná le hosszú báli köpönyegét, finoman kibújt a kabátból, óvatosan letette a táskáját.

– Meg sem csókolod anyádat? – kérdezte Joséphine, és aggódva fedezett fel egy árnyalatnyi könyörgést a saját hangjában.

Hortense odatartotta bársonyos, puha arcát, miközben beletúrt vörösesbarna hajkoronájába – melege volt.

– Állati meleg van! Apa azt mondaná, trópusi.

– Adjál már egy rendes puszit!

Most már oda minden méltósága, Joséphine könyörgőre fogta.

– Tudod, hogy nem szeretem, anya, amikor így rám tapadsz. – Ajkával alig érintette az anyja arcát. – Mi lesz az ebéd?

A tűzhelyhez lépett, megemelte a fedőt. Azt remélte, hogy valami raguféle lesz a lábasban. Már tizennégy évesen nőies tartása és járása volt. Eléggé egyszerűen volt felöltözve, de a blúza ujját felhajtotta, nyakig begombolta és egy brosst tűzött a mellére, a derekát pedig széles övvel hangsúlyozta, amitől a diáklányos szerelés olyan lett, mint egy divatrajz. Vöröses haja kiemeli világos bőrszínét és a kissé csodálkozó, hatalmas zöld szemét, amiben szinte észrevehetetlenül, de ott van a fölényesség is, ami miatt senki sem mer közelíteni hozzá. Igen, ha van olyan szó, amit csak Hortense ihletett, akkor az a távolságtartás. Kitől örökölhette ezt az érzéketlenséget, gondolkozott el, valahányszor Hortense-on felejtette a szemét. Annyi mindenesetre biztos, hogy nem tőlem. A lányomhoz képest én egy kétbalkezes, érzelgős mafla vagyok.

Olyan, mintha az ember a szögesdrótot csókolgatná, gondolta, miután puszit nyomott Hortense arcára. Hogy juthat ilyen az eszembe, neheztelt meg mindjárt saját magára, és legszívesebben még egy csókot cuppantott volna a lány pofijára. De ezt már nem tűrte a kamasz lány, meglógott az anyja elől.

– Tükörtojás sült krumplival.

Hortense lebiggyesztette az ajkát.

– Nem valami diétás kaja, anya. Nincs valami grillezett hús?

– Nincs. Szívem, nem tudtam elmenni a…

– Oké, értem. Nincs elég pénzünk, a hús meg drága.

– Hát, a helyzet az, hogy…

Joséphine nem tudta végigmondani a mondatot, mert egy másik kislány viharzott be a konyhába, és szaladt neki a lábának.

– Anya! Édesanya! Találkoztam Max Barthillet-vel a lépcsőházban, és meghívott magukhoz filmet nézni. A Pán Péter, megvan neki DVD-n. Az apjától kapta. Elmehetek este, suli után? Nincs holnapra leckém. Engedj el, anya, légyszí!

Zoé szeretetteljesen és reménytől csillogó szemmel nézett az anyjára, az pedig meg sem próbált ellenállni, a karjába szorította, úgy mondta:

– Hát persze hogy elmehetsz, kis cukorbabám, szépségem, drága kislányom.

– Max Barthillet? – szisszent fel Hortense. – És te meg elengeded hozzájuk? Annyi idős, mint én, és Zoéval jár egy osztályba. Állandóan megbukik, még a végén hentesinas lesz, vagy akár a vízvezeték-szerelőségig is viheti.

– Nincsen abban semmi szégyellnivaló, ha valaki hentes vagy vízvezeték-szerelő – vágta rá Joséphine. – Ha egyszer nem fog jól a feje.

– Mindenesetre nem örülnék, ha nagyon közel kerülne hozzánk. Annak sem örülnék, ha valaki megtudná. Maxnak nagyon rossz a híre. Azok az iszonyatosan bő nadrágok, a szegecses öv, amiket hord, meg a hosszú haja…

– Kamu! Kamu! – skandálta Zoé. – Először is, nem téged hívott meg filmet nézni, hanem engem. Ugye elmehetek, anya? Engem aztán nem érdekel, tőlem vízvezeték-szerelő is lehet! Szerintem kifejezetten jóképű Max Barthillet. Mi a kaja? Éhen halok.

– Sült krumpli tükörtojással.

– Mmmm! Kifolyathatom a tojássárgáját, ugye, anya? Összekutyulom, és teszek rá rengeteg ketchupot is, jó?

Hortense megvonta a vállát, flegmán tudomásul vette, hogy a húga ilyen lelkes. A tízéves Zoé még mindig egy kicsit úgy néz ki, mint egy kisbaba: kerek arc, hurkás kar, az orrocskája piros, az arcán gödröcskék, mindene kerek. Imád cuppanós puszikat osztogatni, nekifutásból, a szerencsés kiválasztottat majd fölöklelve, hogy aztán hozzásimuljon, és egy gesztenyebarna hajtincset csavargatva dorombolhasson neki.

– Max Barthillet azért hívott meg téged, mert a közelembe szeretne kerülni – jelentette ki foghegyről Hortense, miközben egy sült krumplin nyammogott.

– Ó, a nagy arc! Azt hiszi, mindig minden miatta van! Engem hívott meg, engem, és senki mást, bibibí! A lépcsőházban még csak rád se nézett! Nem is vette észre, hogy ott vagy!

– A naivitás sokszor a gyengeelméjűséget súrolja – vágott vissza Hortense a kishúgát méregetve.

– Ezt most hogy értsem, anya?

– Hát úgy, hogy elhallgattok, és szépen megeszitek az ebédet!

– Te nem eszel? – kérdezte Hortense.

– Nem vagyok éhes – válaszolta Joséphine, miközben asztalhoz ült a lányokkal.

– Max Barthillet csak álmodozzon tovább – mondta Hortense. – Nálam nulla esélye van. Nekem egy férfi legyen erős és jóképű! És olyan szexepiles, mint a Marlon Brando.

– Ki az a Marion Bardot, anya?

– Egy híres amerikai filmszínész, szívem.

– Marlon Brando! És jóképű, de még mennyire az! Játszott A vágy villamosa című filmben is, arra még apa vitt el a moziba. És apa azt mondta, hogy az a film egy remekmű!

– Hmmm, de finom a sült krumpli, anyuci!

– Tényleg, apa nincs itthon? Valami dolga van? – érdeklődött Hortense, miközben a szalvétával törölgette a száját.

Eljött hát a pillanat, amitől Joséphine rettegett. A válaszra váró nagyobbik lányra nézett, majd a tányér fölé hajló Zoéra, aki önfeledten mártogatta a sült krumplit a ketchuppal összekutyult tojássárgájába. Most kell nekik valamit mondani. A halogatásnak vagy a hazudozásnak semmi értelme. Úgyis megtudják az igazságot. Külön-külön kellett volna beszélni velük. Hortense annyira ragaszkodik az apjához, szerinte olyan jó fej meg elegáns, ő pedig mindent megtesz, hogy a lánya kedvére tegyen. Antoine nem akarta, hogy a lányok előtt téma legyen, hogy mennyire nincs pénzük, és hogy kilátástalannak látják a jövőt. Nem is a kicsi, hanem inkább a nagyobbik lány miatt. Ez a feltétel nélküli apa-lánya szeretet az egyetlen, ami még megmaradt neki a dicsőséges múltjából. Hortense mindig segített a bőröndöket kicsomagolni, amikor az apja hazajött: végigsimogatta az öltönyöket, dicsérte az ingek minőségét, a nyakkendőket kézzel kisimította, aztán egyenként beakasztotta őket a ruhásszekrénybe. Olyan szép vagy, apukám! Szép vagy! Antoine a karjába vette a kislányt, külön ajándékkal kedveskedett neki, amit ilyenkor adott át, ez volt a közös titkuk; és csak hagyta, hogy a kislánya szeresse, hízelegjen. Joséphine többször is tetten érte a szerelmetes összeesküvők kupaktanácsát. Olyankor mindig kicsit kiközösítve érezte magát. A családban két kaszt volt: az uralkodók, Antoine és Hortense, meg a csatlósok, Zoé és ő.

Innen már nem lehet meghátrálni. Hortense tekintete kemény, hideg. Választ várt az imént feltett kérdésére.

– Elment.

– És mikor jön vissza?

– Nem jön vissza. Vagyis nem jön haza.

Zoé felemelte a fejét, a tekintetéből Joséphine azt olvasta ki, hogy teljes erejéből próbálja megérteni, amit az anyja mondott.

– Örökre elment? – kérdezte Zoé, és a megdöbbenéstől elfelejtette becsukni a száját.

– Félek, hogy igen.

– És akkor már nem is az apukám?

– Dehogynem, persze hogy az apukád marad. Csak már nem lakik velünk.

Joséphine félt, rettegett. Pontosan meg tudta volna mondani, hol van a rettegés, milyen hosszú, milyen széles, mekkora átmérőjű az a keresztvas a mellkasában, amitől nem jut levegőhöz. Nem vágyott másra, csak hogy bekucorodhasson a lányok ölelő karjai közé. Arra vágyott, hogy mindhárman összeölelkezzenek, és kitaláljanak egy olyan varázsmondatot, mint a sohanapján kiskedden, borjúnyúzó pénteken… Annyi mindent szeretett volna ebben a pillanatban: visszatekerni az időt, újrahallgatni a boldog idők muzsikáját, amikor az első kisbabája született, amikor megint várandós lett, megszületett a második kisbaba, amikor először mentek négyesben nyaralni, amikor úgy istenigazából először összevesztek, amikor először kibékültek; visszamenni az első sokatmondó hallgatásig, ami aztán képmutató, néma csenddé állandósult; amikor az a bizonyos valami eltörött, amikor abból a sármos fiúból, akihez egykor hozzáment, Tonio Cortès lett, a fásult, ingerlékeny, munkanélküli férj; megállítani az időt, és visszamenni, vissza, vissza…

Zoé sírva fakadt. Az arca összegyűrődött, eltorzult, nekivörösödött, a könnye záporozni kezdett. Joséphine odahajolt hozzá, átölelte. Arcát befúrta a kislány puha, göndör hajába. Igyekezett nem elbőgni magát. Most erősnek kell lennie, céltudatosnak. A lányoknak olyan anya kell, aki nem fél, aki megvédi őket. Nyugodt, egyenletes hangon beszélt. Elsorolt mindent, amit a pszichológiai szakkönyvek szerint a szülőknek válás esetén el kell mondaniuk. Hogy a papa szereti a mamát, a mama szereti a papát, a papa és a mama szereti Hortense-t és Zoét, de a papa meg a mama nem tudnak tovább együtt élni, így aztán a papa meg a mama elválnak. De a papa mindig szeretni fogja Hortense-t és Zoét, és ők mindig, de mindig számíthatnak a papára. Úgy érezte, mintha vadidegenekről beszélne.

– Szerintem nem ment nagyon messzire – jelentette ki Hortense cérnaszálhangon. – Szörnyű. Remélem, nem tévedt el, és nem áll most tanácstalanul valahol, hogy merre tovább.

Felsóhajtott, bosszúsan visszadobta a tányérra a sült krumplit, amibe épp beleharapott volna. Ránézett az anyjára, és ennyit mondott:

– Szegény anyucikám, most mihez kezdesz?

Joséphine szánalmasnak érezte magát, mégis megkönnyebbült, hogy a nagylánya megsajnálta. Azt szerette volna, ha Hortense folytatja, és megvigasztalja, de hamar összeszedte magát, hiszen neki kellene most átölelnie a kislányát! Hortense felé nyújtotta a karját, ő pedig megsimogatta az asztal fölött átnyúló kezet.

– Szegény anyukám, szegény anyukám – sóhajtozott Hortense.

– Veszekedtetek? – kérdezte Zoé rémült tekintettel.

– Nem, drágám. Felelősségteljes, felnőtt emberek módjára hoztuk meg ezt a döntést. És apa nagyon szomorú most, mert apa nagyon-nagyon szeret benneteket. Nem az ő hibája, tudod, kincsem. Egyszer, ha nagyobb leszel, majd megérted, hogy az ember nem mindig azt csinálja az életben, amit szeretne. Néha akkor is inkább tűr, amikor el kellene határoznia magát, hogy cselekedjen. Apátoknak egy ideje már nagyon sok kellemetlen dolgot kellett eltűrnie, így aztán úgy döntött, hogy inkább elmegy, hogy lélegzethez jusson, és hogy nekünk ne kelljen tűrnünk a hangulatváltozásait. Amikor majd megint lesz munkája, elmondja nektek, min kellett keresztülmennie.

– És akkor majd visszajön, ugye, anya, akkor hazajön?

– Ne beszélj ostobaságokat, Zoé! – avatkozott közbe Hortense. – Apa elment, kész, passz. És szerintem nem azért ment el, hogy hazajöjjön. Mondjuk, én nem is értem. Az a nő egy egyszerű liba, és semmi több!

Undorral ejtette ki a szavakat. Joséphine-nek rögtön leesett, hogy Hortense tudja. Ismeri azt a nőt, akivel az apjának viszonya van. Sőt sokkal régebb óta tudja, mint ő. Lett volna hozzá pár szava, de mivel Zoé is ott volt, magában tartotta.

– Az a gond, hogy most már akkor tényleg nagyon szegények leszünk. Remélem, valami pénzt nekünk is ad. Muszáj is neki, nem?

– Hortense, drágám, erről nem beszéltünk.

Ami ez után következik, azt Zoé nem hallhatja, így nem folytatta.

– Meg kellene törölnöd az orrodat, édesem, és a szemedet sem ártana megmosni – javasolta Zoénak, miközben leemelte a kislányt az öléből, és gyengéden kifelé tessékelte a konyhából.

Zoé csoszogva és szipákolva kiment.

– Te honnan tudod? – szegezte a kérdést Hortense-nak Joséphine.

– Mit honnan tudok?

– Hát a… nőt.

– Na de anya, az egész utca tudja. Már én éreztem magam kellemetlenül miattad. Hogy hogy lehet az, hogy te semmit nem veszel észre.

– Tudtam, csak áltattam magam.

Ez nem volt igaz. Előző nap tájékoztatta a dologról Shirley, a szomszédasszonya, aki ugyanazokkal az érvekkel támogatta meg közlését, mint a saját lánya.

– Joséphine, az isten szerelmére, nyisd már ki a szemed, a francba! Megcsal, ne áltasd magad! Ébredj már fel! A pékségben az eladónő is csak nehezen tudja visszatartani a kárörvendő vigyort, amikor reggel odaadja a bagettedet!

– Kitől tudtad meg? – Joséphine nem tágított.

Ahogy ezután Hortense ránézett, attól ledermedt. Jéghideg nézés, megvető, ahogy a mindent tudó nő néz arra, aki semmit sem tud, ahogy a felvilágosult kurtizán néz le az ostoba parasztlánykára.

– Szegény anyukám, hát nyisd már ki a szemed! Láttad már magad a tükörben? Hogy hogyan öltözöl? Hogy milyen a hajad? Teljesen elhagyod magad. Nem csoda, hogy máshol kopogtat! Pont itt lenne az ideje, hogy elkezdj a mában élni a középkor helyett.

Az apja hangja, az apja flegmán lekicsinylő attitűdje, ugyanaz az okfejtés. Joséphine becsukta a szemét, két tenyerét a fülére szorította, és kiabálni kezdett.

– Hortense, megtiltom, hogy így beszélj velem! Hogy nem halunk éhen, az éppenséggel nekem és a 12. századnak köszönhető! Akár tetszik, akár nem, így van. És megtiltom, hogy így nézz rám. Az anyád vagyok, ne feledd, az anyád! És… és… egyébként is… nincs jogod… Engem tisztelned kell!

Összevissza makogott, nevetséges volt. Újabb félelem kezdte szorongatni a torkát: soha nem leszek képes rendesen felnevelni a lányokat, nincs előttük tekintélyem, semmibe fognak venni.

Amikor kinyitotta a szemét, azt látta, hogy Hortense kíváncsian fürkészi az arcát, mintha még sosem látta volna. És az, amit Joséphine a lánya csodálkozó tekintetéből kiolvasott, egyáltalán nem volt számára megnyugtató. Iszonyúan szégyellte, hogy az imént úgy elragadta a hév. Nem szabad szerepet tévesztenem, gondolta, nekem kell példát mutatnom, már csak én maradtam nekik iránymutatónak.

– Bocsáss meg, édesem.

– Nincs baj, anya, semmi baj. Fáradt vagy, az idegeid cafatokban. Dőlj le egy kicsit, utána jobb lesz…

– Köszönöm, édesem, köszönöm. Megyek, megnézem, mit csinál Zoé.

* * *

Ebéd után, amikor a lányok visszamentek az iskolába, Joséphine bekopogott a szomszédasszonyához, Shirley-hez. Már most nem bírta az egyedüllétet.

Gary, Shirley fia nyitott ajtót. Egy évvel idősebb, mint Hortense, egy osztályba is járnak, de Hortense nem hajlandó vele hazajárni az iskolából, mondván, a fiú tök flúgos. Inkább nem kérdezte meg tőle, mit vettek az órán, ha beteg volt és hiányzott, hogy ne kelljen megköszönni a szívességet.

– Hát te nem vagy az iskolában? Hortense már elment.

– Nem ugyanarra a fakultációra járunk, én hétfőn fél háromkor jövök haza. Megmutatom a legújabb találmányomat, jó? Ezt nézd meg!

Előszedett valahonnan két tampont, és úgy pörgette az ujja körül a szerkentyűt, hogy a zsinórok nem gabalyodtak össze. Az egész nagyon fura volt: valahányszor az egyik tampon közeledett a másikhoz, és minden számítás szerint a két kis fehér zsinórnak egymásba kellett volna gabalyodnia, a tampon egyszer csak megállt, majd kilengett, aztán először kis köröket, majd egyre nagyobbakat leírva körözni kezdett, pedig Gary meg sem mozdította az ujját. Joséphine elképedve nézte.

– Felfedeztem a zöldenergiával működő perpetuum mobilét.

– Olyan, mint a diaboló – mondta Joséphine, csak hogy valamit mondjon. – Anyád itthon van?

– A konyhában. Pakol.

– És te nem segítesz neki?

– Á, nem kell. Ő jobban szereti, ha a találmányaimmal foglalkozom.

– Akkor sok sikert, Gary!

– Meg se kérdezed, hogyan csinálom? – Csalódottan lóbálta a tamponokat Joséphine orra előtt. – Nem szép tőled.

Shirley buzgón serénykedett a konyhában. Dereka körül egy nagy köténnyel. Szedte le a tányérokat, a szemetesbe kotorta a maradékot, bő vízzel mosogatta az edényt, miközben a tűzhelyen nagy öntöttvas lábasokban főtt valami lassú tűzön, a terjengő illatokból ítélve vadas nyúl és zöldségleves. Shirley a natúr és friss termékek feltétel nélküli híve. Semmi konzerv vagy fagyasztott étel, mindig figyelmesen elolvassa a joghurtospohárra ragasztott címkét, Garynak pedig hetente egyszer engedélyezi a műkaját, de csakis azért, hogy a modern táplálkozásban rejlő veszélyek ellen felvértezze a szervezetét. Mosószappannal, kézzel mossa a ruhákat, törülközőre fektetve szárítja őket, nagy ritkán néz tévét, délután a BBC-t hallgatja, ami szerinte az egyetlen értelmes rádió. Magas, a válla széles, sűrű, szőke haja rövidre vágva, aranyszínben csillogó, nagy szeme, napbarnított bababőre van. Ha háttal áll, gyakran férfinak nézik, fellökik, ha viszont szembejön, hódolattal utat engednek neki. Félig férfi, félig vamp, szokta nevetve mondogatni, gond nélkül behúzok egyet bárkinek a metrón, ha balhézik, aztán meg a szempilláim rebegtetésével magához is térítem. Feketeöves dzsiudzsicus.

Skót. Azt mondta, azért jött annak idején Franciaországba, hogy vendéglátó-ipari tanulmányokat folytasson, aztán itt ragadt. Megbűvölte Gallia. A courbevoie-i zeneiskolában énektanár, angolórákat ad sikerre ácsingózó vállalati középvezetőknek, valamint isteni zsúrtortákat gyárt egy neuilly-i étteremnek – darabját 15 euróért –, minden héten egy tucatot szállít. Néha akár többet is. Shirley-nél rendszerint zöldségpárolás, süteménysütés, csokoládéolvasztás, karamellizálás, hagymapirítás vagy csirkesütés illata töltötte meg a levegőt. A fiát, Garyt egyedül neveli, a gyerek apjáról nem beszél soha, de néha, ha valaki mégis utalást tesz a fickóra, Shirley elmotyog néhány keresetlen szót, frappánsan összefoglalja a férfiakról általában, de különösen a gyereke apjáról alkotott véleményét.

– Tudod, Shirley, mivel játszik a fiad?

– Nem.

– Két tamponnal!

– Tényleg? De ugye nem nyalogatja?

– Nem.

– Remek. Legalább nem menekül el sikítva, amikor az első kislány az orra elé tesz egyet.

– Shirley!

– Mit vagy úgy oda, Joséphine? Tizenöt éves, már nem kisbaba.

– Ha mindent elmondasz, megmutatsz és elmagyarázol, akkor semmi költőiség nem marad a fiadban, semmi nem marad számára, ami titokzatos és felfoghatatlan.

– Szarok én a költőiségre! Azt is csak azért találták ki, hogy jól pofára ess. Láttál te már költőien szép kapcsolatot? Mert én csak az átejtést vagy a vérfürdőt ismerem.

– Kíméletlen vagy, Shirley!

– Te pedig, Joséphine, életveszélyesen naiv. Na, mire jutottál?

– Úgy érzem, iszonyúan felpörgött ma reggel óta az élet. Antoine elment. Vagyis, végül is… Én tettem ki a szűrét. És már elmondtam a nővéremnek meg a lányoknak is! Édes istenem! Azt hiszem, Shirley, szörnyű ostobaságot csináltam!

Megdörzsölte a karját, mintha fázna, pedig a májusi nap melegen süt. Shirley odatolt neki egy széket, és ellentmondást nem tűrően intett, hogy üljön le rá.

– Nem te vagy ám az első elhagyott nő a 21. században! Van belőlünk kismillió. És elárulok neked egy titkot: túléljük, sőt remekül túléljük. Az eleje nehéz, való igaz, de utána az egyedüllétről lesz nehéz lemondani. Párzás után dobjuk a hímet, mint ahogy bizonyos állatok teszik. És az isteni érzés! Néha kedvem lenne gyertyafényes vacsorát rendezni saját magamnak!

– Hát, én még ott nem tartok.

– Látom. De mesélj el mindent! Ennek már nagyon régen meg kellett volna történnie. Gary! Ideje elindulni az iskolába! Mostál fogat? Mindenki tudta, csak te nem. Ezt a megaláztatást…

– Hortense is ezt mondta. Érted? A tizennégy éves lányom tudta, amiről nekem fogalmam sem volt. Megcsaltak, és még hülyének is néznek. Mindegy, nem izgat, sőt lehet, hogy jobb lett volna, ha soha nem is tudok meg semmit.

– Haragszol, hogy elmondtam?

Joséphine a barátnője kedves, tiszta arcát szemlélte, a szeplőket a rövid és kissé pisze orron, a zöldesen mézszínű, szemhéjtussal kihúzott szemet, és lassan ingatta a fejét.

– Rád soha nem tudnék haragudni. Benned semmi rosszindulat nincs. Minden valószínűség szerint te vagy a világ legkedvesebb embere. És az a lány, Mylène, nem az ő hibája. És Antoine, ha nem teszik utcára, még csak rá se nézett volna. Az, amit a munkahelyén csináltak vele, hogy negyvenévesen kikerülsz az utcára, na, az embertelen.

– Ezt hagyd abba, Jo. Nem szabad ellágyulni. Még a végén oda lyukadsz ki, hogy ez az egész a te hibád!

– Én rúgtam ki. És haragszom magamra, Shirley. Megértőbbnek kellett volna lennem, elnézőbbnek.

– Mindent összekutyulsz, Jo! Ami ma megtörtént, annak már… jobb így, hogy most történt, mikor még el tudjátok egymást viselni! Gyerünk, szedd össze magad… Chin up!6

Joséphine bólintott, egy szót se tudott kinyögni.

– Nézze meg az ember ezt a rendkívüli asszonyt: mindjárt összeesik itt nekem, annyira berezelt, hogy otthagyták! Neked egy jó kávé kell meg egy nagy adag csokoládé, és meglátod, mindjárt jobban leszel.

– Nem hiszem, Shirley. Annyira félek. Mi lesz így velünk? Én még soha nem éltem egyedül. Soha! És a lányokkal mi lesz? Egyedül kell nevelnem őket, nem lesz itt az apjuk, hogy segítsen. Nincs valami nagy tekintélyem.

Shirley abbahagyta a rendezkedést, a barátnőjéhez lépett, és a két vállát megragadva mélyen a szemébe nézett.

– Mitől félsz, Jo? Amikor az ember valamitől fél, mindig szembe kell néznie a félelmével, meg kell neveznie. Különben felkap a félelem, és magával ragad, mint a cunami.

– Jaj, ne most! Hagyj… nincs kedvem gondolkozni.

– De, de, mondd csak meg pontosan, mitől félsz!

– Az előbb mintha kávéról meg csokoládéról beszéltél volna.

Shirley elmosolyodott, és a kávéfőző felé fordította a fejét.

– Oké, de akkor sem úszod meg.

– Pontosan milyen magas is vagy, Shirley?

– Százhetvenkilenc centi, de ne térj el a tárgytól. Milyet kérsz, arabicát vagy mozambiki biokávét?

– Tök mindegy.

Shirley elővett egy csomag kávét és egy fa kávédarálót, a darálóba kávét töltött, leült egy kisszékre, a darálót beszorította a két hosszú combja közé, és egyenletes tekeréssel darálni kezdett, a barátnőjét mindvégig szemmel tartva. Azt szokta mondani, hogy a kézi kávédarálás olyan, mint amikor az ember a gondolatait őrli, finomítja.

– Olyan csinos vagy, ahogy így ülsz itt kötényben, és…

– Bókokkal nem mész semmire.

– Én meg olyan rondának látom magamat.

– De nem ez az, amitől félsz.

– Kitől tanultad ezt a rámenősséget, az anyádtól?

– Az élettől. Időt nyer vele az ember. De már megint terelsz, állandóan kerülöd a témát.

Ekkor Joséphine ismét Shirley-re emelte a tekintetét, az öklét a két térde közé szorította, és nekilendült: beszélt, hadart, makogott, újrafogalmazott, többször elismételte ugyanazt.

– Félek, mindentől félek, egy félelemgörcs vagyok. Szívesen meghalnék itt és most, hagynék mindent a fenébe.

Shirley hosszasan nézte, szemmel biztatta: ez az, jó lesz, csak fogalmazz pontosabban!

– Attól félek, hogy kudarcot vallok, a híd alatt fogjuk végezni, hogy kitesznek a lakásból, hogy soha többé nem tudok szeretni valakit, félek, hogy elvesztem a munkámat, félek, hogy elbutulok, félek az öregségtől, attól, hogy elhízok, hogy tök egyedül fogok meghalni, hogy nem fogok tudni nevetni, félek a mellráktól, a holnaptól…

Gyerünk, ez az, mondta a tekintetével Shirley, ahogy a kávédarálót tekerte rendületlen, szabadulj meg tőle, mondd el, mitől félsz a leginkább, mi az, ami megbénít, mi az, ami nem engedi, hogy felnőjj, hogy a csodálatos, utolérhetetlen Jo legyél végre, hogy a középkor és a katedrálisok, a hűbérurak és a várak, a jobbágyok és a kereskedők, az úrhölgyek és az úrkisasszonyok, a papság és a prelátusok, a boszorkányok és a vesztőhelyek legyőzhetetlen tudósa légy, aki olyan magával ragadóan tud beszélni a sötét középkorról, hogy néha még nekem is kedvem volna visszamenni. Úgy érzem, van a múltadban valami seb, valami iszonyú történet, amibe belerokkant a lelked, és amitől nem bírsz szabadulni. Hét éve figyellek, amióta szomszédok vagyunk, és amióta átjársz ide kávézni meg jókat dumálni, amikor nincs itthon a férjed.

– Gyerünk – dünnyögte Shirley –, öntsd ki a szíved!

– Rondának látom magam. Soha senki nem lesz már belém szerelmes. Kövér vagyok, nem tudok öltözködni, nem tudom, mit csináljak a hajammal. És öregszem.

– Ezt mindenki így érzi.

– Nem, én kétszer olyan gyorsan öregszem, mint mások. Hiszen láthatod: már nem is igyekszem, elhagyom magam. Tudom én…

– És ki súgta neked ezeket a sötét gondolatokat? Antoine, mielőtt lelépett?

Joséphine szipogva megrázta a fejét.

– Nem kell ehhez segítség. Csak bele kell néznem a tükörbe.

– És mi van még? Mitől félsz a világon a legjobban? Mi az, amivel sehogy sem vagy képes megbirkózni?

Joséphine tanácstalanul nézett Shirley-re.

– Nem tudod?

Joséphine a fejét rázta. Shirley hosszasan, mélyen a szemébe nézett, majd felsóhajtott:

– Majd ha megtalálod azt az ősi félelmedet, amiből minden további félelem fakad, akkor hirtelen megszűnik az összes többi is, és akkor végre önmagad lehetsz.

– Úgy beszélsz, mint valami prédikátor, Shirley.

– Vagy mint egy boszorkány. A középkorban máglyán végeztem volna.

És valóban, igen különös látvány volt, ahogy a meg-megemelkedő fedők és gőzölgő lábasok között ez a két asszony üldögélt: az egyikük kötényben, kihúzott derékkal, a két hosszú combja között kávédaráló, a másik pedig lomposan, kipirult arccal, összekucorodva, egyre kisebbre összehúzva magát, ahogy megeredt a nyelve. Végül elhallgatott, a konyhaasztalra borulva zokogásban tört ki, és zokogott, zokogott. A másik asszony részvéttel, szomorúan nézte egy darabig, aztán felé nyújtotta a kezét, és pontosan úgy kezdte simogatni a fejét, ahogyan a síró kisbabákét a nyugtató anyai kéz… … …

Köszönetnyilvánítás

Rengeteget utazott ez a könyv, mire megírtam.

Fécamp-ban kezdtem neki, aztán Párizsban folytattam, magammal vittem New Yorkba, Megève-be, Carnau tengerpartjára, Londonba, Rómába. Mindenhol megkapott egy-egy hangulat, sztori, apró részlet, amit mohón elloptam, és beletettem ebbe a történetbe. New Yorkban krokodilokkal találkoztam a The New York Times hasábjain, Shirley-vel Londonban, a Fortnum and Masonben, Marcel Grobz Megève-ben (!) született, Hortense-t egy cipőboltban pillantottam meg először, a rue Passyn, Florina története a carnau-i kisházban született meg, a tengerparton… Joséphine pedig mindazokat a titkokat egyesíti magában, melyeket nők suttognak szerte a világban a fülembe.

Köszönet illeti Svetlanát, Réjane-t, Michelt, Colette-et, akik helyet adtak a konyhájukban vagy a nappalijukban lévő asztalon a számítógépemnek.

Köszönöm mindenkinek, aki elvisel és velem van, amikor írok: elsősorban Charlotte és Clément érdemel hálát. Coco, Laurent, az első olvasóm, Jean, Mireille Mireille, Christine és Christine (!), Michel, Michèle… Rájuk mindig számíthatok.

Köszönöm Sylvie-nek is, aki folyamatosan olvasott, és fogta a kezem.

Köszönöm, Huguette, a derűjét, amivel mindig beragyog (anélkül, hogy tudná).

Köszönöm Pierre Bergé aukciós katalógusának, a La Revue-nek, melyet élvezettel forgatok, valahányszor a szereplőimnek bútorra, festményre, ékszerre van szüksége.

Köszönöm mindenkinek, aki az internetes oldalamra ír, köszönöm a rengeteg szeretetet, az ötleteket is (és itt most Hervére kacsintok).

Köszönöm neked, Jean-Marie, aki a csillagokkal együtt vigyázol rám…

Jegyzetek

1 CNRS = Centre National de la Recherche Scientifique, francia akadémiai kutatóközpont

2 Szerelem első látásra

3 A francia közszolgálati rádió kulturális adója

4 Agrégation: a közoktatásban dolgozó középiskolai tanárok hírhedten nehéz versenyvizsgája, a vizsgát sikeresen teljesítők „elittanárrá” válnak

5 Franciaországban az iskolai érdemjegyek 0 (legrosszabb) és 20 (legjobb) között lehetnek

6 Fel a fejjel!

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License