Borítószöveg

Mit jelent az, hogy valaki jó munkát végez? Egyszerűen csak annyit, hogy kellő szakértelemmel teszi a dolgát? Esetleg abból áll, hogy hírnévhez vagy pénzhez juttat minket? A könyv szerzői, a pszichológia tudományának világhírű művelői mindezt máshogy látják. Szerintük a jó munkához az is szükséges, hogy felelősségteljesen gondolkodjunk tevékenységünkről és annak messzebbre mutató következményeiről – hogy miközben személyes kapcsolatainkat is építi, munkánk az egész társadalom hasznára váljon.

A személyes történeteken alapuló kötet kihagyhatatlan mindenkinek, akit érdekel, miként őrizheti meg személyes értékeit sokszor kemény versenyre kényszerítő világunkban úgy, hogy közben szakmailag is a legjobb teljesítményt nyújtja.

Csíkszentmihályi Mihály Prima Primissima és Széchenyi-díjas pszichológus. Tagja az Amerikai és a Magyar Tudományos Akadémiának. A flow-elmélet atyja, a boldogság és kreativitás egyik legismertebb nemzetközi kutatója.

Csíkszentmihályi Mihály
William Damon – Howard Gardner

Jó munka

Amikor a kiválóság és az etika találkozik
– részlet –

Libri
kiadó

Copyright © 2001 by Howard Gardner, Mihaly Csikszentmihalyi and William Damon
Hungarian translation © Szendi Gábor és Váradi Judit, 2008
Előszó © Szendi Gábor, 2016
Borító © Europress/Getty Images

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Good Work: When Excellence and Ethics Meet
Basic Books, New York

Fordította
Szendi Gábor és Váradi Judit

libri-kiado.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Darida Benedek
Olvasószerkesztő Nagy Márton
Borítóterv Somogyi Péter
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

ISBN 978 963 433 037 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Előszó

Különös érzés nyolc év után most más szemmel ismét a kezembe venni egy könyvet, amit annak idején, életem meglehetősen viharos korszakában feleségemmel közösen lefordítottunk. Újraolvasva nem egyszerűen a jól végzett munka feletti elégedettséget érzem, hanem azzal szembesülök, hogy életem alakulása mintha csak e könyv illusztrációja volna. Amikor nekiláttunk a fordításnak, 2007-ben szó szerint egyik percről a másikra felmondták tizennégy éve meglévő kutató pszichológusi állásomat. Az indok meglehetősen mondvacsinált volt annak fényében, hogy a hazai pszichiátria egy sértett vezető alakja egy héttel elbocsátásom előtt fedezte fel az antidepresszánsokat bíráló webszájtomat. A felmondás előzményéhez tartozik, hogy a Magyar Pszichiátriai Társaság egy évvel korábban harmincmilliós kártérítési igénnyel indított ellenem pert, ami végül azzal zárult, hogy tudományos állításaim fenntartása mellett bocsánatot kértem az esetleges sértő jelzőimért. E két megfélemlítő-megtorló esemény kiindulópontja az volt, hogy írtam egy nagy port kavaró esszét, és két könyvet az antidepresszánsok hatástalanságáról és szedésük veszélyességéről. Sok évvel később visszatekintve minden pátosz nélkül megállapíthatom, hogy a történet lényege az etikus, társadalmi felelősséggel végzett munkáról és az azt ellehetetleníteni próbáló törekvésekről szólt.

S ezzel talán rögtön a közepébe is vágtam annak, miről is szól az én olvasatomban a Jó munka. A szerzők központi kérdése úgy hangzik: miként végezhető jó munka a gáncsoló körülmények ellenére. De mit is értünk „jó munka” alatt? Nem könnyű definiálni a fogalmat, hiszen érthetünk ez alatt egyszerűen minőségileg megfelelő teljesítést, gondolhatunk a közjó érdekében végzett etikus, előrevivő tevékenységre, és tekinthetjük a kérdést az egyén nézőpontjából, amikor a jó munka egyszerűen az élvezettel és sikerrel végzett munkát jelenti. A szerzők azonban magasra teszik a lécet, mert jó munka alatt mindhárom szempont egyidejű teljesülését értik.

Mielőtt elmélyednénk a kérdés kifejtésében, érdemes a Csíkszentmihályi Mihály munkásságát kevésbé ismerő olvasóknak röviden ismertetni a flow, vagy áramlatélmény fogalmát.

Pár szó a flow-ról

Csíkszentmihályi ma már klasszikusnak tekintett, flow-ról írott művében (Csíkszentmihályi, 1997) még elsősorban a szubjektív élmény természetével foglalkozott. A flow-élmény fő vonásai Csíkszentmihályi szerint a következők:

Intenzív és koncentrált figyelem arra, amit az egyén éppen végez.

A tudatot teljesen betölti a feladat (minden más megszűnik létezni).

Az én teljesen feloldódik (teljesen elfeledkezünk magunkról).

A feladat teljes uralásának élménye, azaz megszűnik minden bizonytalanság és kétely a saját képességeinket vagy a feladat kivitelezhetőségét illetően.

Az idő torzulásának élménye (jellemzően az idő gyorsabban múlik).

A feladat önmagában jutalmazóvá válik, a cél magának a feladatnak a végzése (Nakamura és Csíkszentmihályi, 2002).

A flow, vagy másként áramlatélmény bármiből fakadhat, amiben az egyén önfeledten, élvezettel fel tud oldódni. A flow-élményt sokan összetévesztik a magasabb rendű, alkotó jellegű munkával. Kétségtelen, hogy az alkotómunka során könnyebben flow-ba kerülhet az ember, azonban Csíkszentmihályi a flow-t általánosságban egy olyan szubjektív élménynek tekinti, amely a gyerekek elmélyült játékától a juhnyáj legeltetésén át a kreatív alkotásig bármilyen tevékenység kísérőjeként megjelenhet. Csíkszentmihályi hangsúlyozta, hogy flow-ra mindenki képes, bár kétségtelen, hogy vannak olyan emberek, akik gyakrabban képesek flow-ba kerülni. Ez nem feltétlen azzal függ össze, milyen sorssal és munkával áldotta meg őket az élet, hanem sokkal inkább azzal a képességgel áll kapcsolatban, amely lehetővé teszi emberek számára, hogy tevékenységek széles körébe tudjanak belefeledkezni, s szinte bármilyen monoton munka is képes legyen számukra önjutalmazóvá válni. Az ilyen személyeket Csíkszentmihályi autotelikus személyeknek nevezi (Csíkszentmihályi, 1997). Ezeket a személyeket általában nagyfokú kíváncsiság, kitartás, alacsony fokú énközpontúság, és a belső jutalomért végzett munkára való hajlandóság jellemzi. Velősebben megfogalmazva: az ilyen emberek a dolgokat általában önmagukért végzik, nem pedig egy későbbi külső célért. Csíkszentmihályi szerint létezik az autotelikus család, amely elősegíti az autotelikus személyiség kialakulását (Nakamura és Csíkszentmihályi, 2002). Ezekben a családokban egyszerre támogatják is a gyermekeket, de nagy elvárásokat is támasztanak velük szemben. Az ilyen családokban a gyerekek jó készségekkel rendelkeznek, és szeretik a komoly kihívásokat. Az autotelikus család tehát elősegíti a flow-élmény gyakori megtapasztalását.

Csíkszentmihályi szerint a flow ősidők óta meghatározó élménye az embernek, akárcsak a vallásos élmények. Csíkszentmihályi maga is többször utal rá, hogy a flow jelen van a vallásos élményben is. A közös gyökerek miatt hozom szóba a vallásos flow-élményeket. A flow az evolúció során kialakult sajátos módosult tudatállapot, amely számos lelki jelenség részeként nyilvánulhat meg. A háttérben meghúzódó idegélettani folyamatok a flow mélyebb megértését tehetik lehetővé.

A vallásos eksztatikus élmények szubjektív élményének jellemzői megegyeznek a flow-éval, hiszen a vallásos csúcsélményben is, származzon az bármely vallás gyakorlásából, megjelenik az időtlenség, megszűnik a külvilág, az én feloldódik az élményben, és az egyént elönti az eufória vagy kegyelem érzése (Szendi, 2008). Megkockáztathatjuk azt az állítást, hogy a hasonlóság mélyen fekvő azonosságot takar. Ahogy a vallásos csúcsélmények elérése a vallásos rítusok (pl. átszellemült ima, meditáció) szorgalmas, odaadó gyakorlása révén elsajátítható, úgy a flow-élmény gyermekkortól való gyakori átélése is lehetővé teszi, hogy a személy felnőttkorban autotelikus személyiséggé váljon, és szinte rutinná váljon számára a flow-ba kerülés. A cselekvésben való elmerülés, az énélmény fellazulása megegyezik a vallásos élményekben megfigyelhető összeolvadás-élménnyel, amikor a hívő feloldódik Istenben vagy a Mindenségben.

Az agykutatásban nagy karriert futottak be a tükörneuronok. A fali lebeny alsó tekervényében (inferior parietális lebeny vagy gyrus) található tükörneuronok különösen érdekesek, mert ezek némák, ha a személy önirányította viselkedést végez, de aktívak, ha a személy kívülről irányítottságot él át, azaz úgy érzi, hogy nem ő irányítja cselekvését, hanem külső erő. Nem meglepő tehát, ha hipnózisban (Szendi, 2003), szkizofrén betegek befolyásoltatottsági élményei során (Menon és mtsai, 2001), vagy az empátiában mások érzelmeinek átélése alatt (Bernhardt és Singer, 2012) ezek a tükörneuronok fokozottan aktívak. Vannak már adatok arra, hogy a flow-élmény során szintén aktiválódnak a fali lebeny tükörneuronjai, ami arra utal, hogy a tevékenységbe való bevonódással együtt jár az az élmény is, miszerint mintha nem is a személy irányítaná a viselkedését, hanem a feladat maga (Ulrich és mtsai, 2014; Ulrich és mtsai, 2015).

A flow társadalmi feltételei

Csíkszentmihályit pszichológusként elsősorban a flow pszichológiája, majd jelen – szerzőtársakkal írott – könyvében a szociálpszichológiája érdekli, s a Jó üzlet (Csíkszentmihályi, 2009) című művében vizsgálja a szervezetszociológiai feltételeket.

A flow-kutatás igazi nagy kérdése az, vajon a kenyérkereső munkában a flow kevés kiváltságosok élménye lehet-e csupán, s az átlagember munka utáni hobbijában találhatja-e csak meg a feloldódást, vagy széles tömegek számára is lehetséges a szenvedéllyel végzett, önkiteljesedéshez vezető munka. Ahogy a koncentrációs tábort is megjárt pszichológus, Viktor Frankl megfogalmazta, az embernek elemi szükséglete, hogy értelmesnek érezze életét, és ezen belül munkáját. Az értelmetlenül végzett munka „létezési vákuumot” idéz elő. Míg Freud az örömelvet, azaz az „élvezet akarását”, Frankl az „értelem akarását” tekintette az ember alapvető törekvésének (Frankl, 2005).

A tét az emberi boldogság. Bár a szerzők a boldogság kérdésével ebben a könyvben manifeszt módon nem foglalkoznak, világos, hogy a jó munka és az értelmes élet élménye valójában az eudaimónia, azaz az erényes élet fogalma alá tartozik. Az eudaimónia szembeállítható a hedonikus boldogság fogalmával. Előbbi az egyén közösségért végzett etikus munkálkodásáról szól, melynek során személyisége kiteljesedik, képességeit megvalósíthatja, utóbbi pedig az anyagi örömök hajszolását jelenti. Ahogy Csíkszentmihályi írja: „Az élvezet csakugyan fontos tényező az élet minőségének szempontjából, de önmagában nem hoz boldogságot. […] Ezek az élmények […] nem adnak lehetőséget pszichológiai fejlődésre, nem segítik elő az Én komplexebbé válását” (Csíkszentmihályi, 1997, 78-79. o.). A mai boldogságkutatás sajnálatos módon a boldogság fogalmát általában leszűkíti a hedonikus boldogságra, holott az embert pont az eudaimónia utáni vágya különbözteti meg az állattól. Ahogy John Stuart Mill írta: „Jobb boldogtalan embernek, mint boldog disznónak lenni; jobb boldogtalan Szókratésznek, mind boldog ostobának lenni” (Mill, 1879).

Így tágabban értelmezve a szerzők kutatásukban azt vizsgálták, megteremthető-e az értelmes élet, az eudaimónia a munka világában, s ha igen, milyen nehézségekkel kell megküzdeni, s olykor milyen árat kell érte fizetni?

A kiválasztott két terület a genetikai kutatások és a média világa. Mindkét esetben a folyó munkát erősen meghatározzák a különféle elvárások, így az adott területen dolgozók gyakran néznek szembe azzal, hogy munkájukba külső, idegen szempontok is beleszólnak, és ezért gyakran kényszerülnek kompromisszumra, megalkuvásra, vagy esetleg arra, hogy – a kiégést és morális megsemmisülést elkerülendő – a cég, vagy akár a szakma elhagyását vegyék fontolóra. Hiszen az egyén mindig kettős szorításban él: egyfelől munkájával keresi meg a boldogulásához szükséges pénzt, másfelől szeretne önkiteljesítő és etikus munkát végezni. A kettő gyakran nem teljesíthető egyszerre, s konfliktushelyzetben előtérbe kerülnek a személyes tulajdonságok, mint a rugalmasság és bátorság, vagy a gyávaság és behódolás. Egy olyan világban, ahol a profit, a gyors megtérülés, a szakmán kívüli szempontokhoz való igazodás uralkodik, nehéz az etikus munka elveit érvényre juttatni. A szerzők valós szereplőkkel végzett interjúk elemzésével igyekeznek feltárni a konfliktusokat, és bemutatni a lehetséges megoldásokat.

Az olvasóban joggal merülhet fel a kérdés, hogy vajon az amerikai gazdaságban megfigyelhető, a jó munka útjában álló gátlóerők elemzésének és a lehetséges megoldások bemutatásának van-e érvényes üzenete Magyarország számára. Hiszen az USA-ban rengeteg jól működő demokratikus intézmény, a független média és a civilszervezetek folyamatosan küzdenek a közélet tisztaságáért, a demokrácia sérthetetlenségéért, a gazdasági és politikai esélyegyenlőségért és az állampolgár jogainak védelméért, míg nálunk mindezeken a területeken komoly torzulások tapasztalhatók.

Ennek ellenére a könyvet olvasva az olvasó folyamatosan azzal fog szembesülni, hogy a jó munka feltételeit a világon mindenhol ugyanazok a tényezők nehezítik vagy akadályozzák. Nyilván egy kis országban szűkösebbek a lehetőségek, nehezítettebbek a feltételek, de az etikai elvárások ugyanazok.

A tudomány területén az egyik neuralgikus pont a kutatás szabadságának biztosítása, ami többek közt pénz kérdése is. Az USA-ban ez a genetika területén olyan konfliktusokhoz vezet, hogy az akadémiai kutatások szabadsága nagy, de kevés hozzá a tőke, míg az ipar képes nagy projekteket is finanszírozni, de a kutató nem rendelkezik az eredményeivel, és azok a kezéből kikerülve etikátlan célokra használhatók fel. A genetikai kutatásoknál mára ez be is bizonyosodott, például a génmódosított növényekkel kapcsolatban rengeteg aggodalom fogalmazódott meg nemcsak a közvéleményben, hanem a tudomány oldaláról is. Az ipar túlzott hatalmára figyelmeztet Pusztai Árpád esete is, aki Angliában állami felkérésre vizsgálta a génmódosított burgonya biztonságosságát, és amikor a BBC egy adásában két percben kifejtette, hogy ennek fogyasztása nem biztonságos, másnap lefoglalták egész laboratóriumát, szélnek eresztették kutatócsoportját, őt magát pedig kényszernyugdíjazták. Ugyan eredményeit nagy nehézségek árán sikerült publikálnia, de az ezt követő tudományos boszorkányüldözés azt bizonyította, hogy rengeteg tudós megvásárolható, és a szaksajtó is az ipar kezében van. Akik a tudomány világában jártasak, azok garmadával tudnak említeni hasonló eseteket, elég csak Andrew Wakefield meghurcolására gondolunk, aki fel merte vetni, hogy az autizmus és az MMR-oltás között kapcsolat lehetséges. Sokan ma már egyenesen a tudomány válságáról beszélnek, mert némely területen, mint például a gyógyszeriparban, szakmányban folyik az eredmények hamisítása, a szakfolyóiratokban megjelenő közlemények jelentős részét kutatók helyett marketingcégek írják, s a cikkekhez hitelesítésként a szakma prominens tudósainak nevét vásárolják meg. A tudomány kezd ellenőrizhetetlenné válni.

Az akadémiai kutatóhelyek tudósai az USA-ban is, hazánkban is ugyanazokkal a nehézségekkel szembesülnek. A megélhetési tudósok tömege a publikációs kényszertől hajtva elárasztja a szaksajtót mihaszna és értéktelen, sokszor hamisított adatokkal dolgozó publikációkkal, a pályáztatások során dúl a protekcionizmus, s sok kutató él-hal a – sokszor méltatlannak bizonyuló – médiaszereplésért, mert a hírnevesebb kutatók előnyt élvezhetnek a pályázatok elbírálásánál. Sajátos kényszerválaszokat szül hazánkban az oktatás és a kutatás alulfinanszírozása: sok kutató, ha teheti, eladja tudását a vállalkozói szférában, vagy elhagyja az országot. De akik maradnak, azoknak is szembe kell nézniük tudományterületük komoly etikai kihívásaival, s gyakran embert próbáló döntéseket kell hozniuk.

A média területén a könyvben vázolt amerikai helyzetnél jóval súlyosabb a hazai. A média ma Magyarországon kevés kivételtől eltekintve politikai megrendelésre dolgozik. Ugyanakkor az események azt igazolják, hogy a civil kurázsit nem lehet elfojtani, lapok, rádiók, tévécsatornák képesek ellenállni a hatalom nyomásának. Sokan az igénytelenség vagy a sajtóetika súlyos sérelme miatt inkább felmondanak, s vagy a sajtószabadságot nagyobb tiszteletben tartó médiumhoz szegődnek el, vagy internetes lapot alapítanak, tapasztalataikról könyvet írnak, vagy elhagyják szakmájukat. A szerzők szavaival élve mindig vannak olyanok, akik minden reggel szeretnének a tükörbe nézni, és mindig lesznek olyanok, akik eladják a lelküket. Sokan megalkuvásukat a kialakult helyzettel magyarázzák, azonban vannak emberek, akik mindig a pillanatnyi helyzethez alkalmazkodnak, s vannak, akik maguk alakítják körülményeiket. Olykor egész szerkesztőségek állnak ki politikai nyomásra elbocsátott munkatársuk mellett, máskor neves médiaszemélyiségek hagynak el tévécsatornákat a manipulatív hírszerkesztés és lejárató riportok elleni tiltakozásként.

Összességében azt mondhatom, Gardner, Csíkszentmihályi és Damon egyetemes érvényű kérdéseket tesznek fel, és a felkínált megoldások is csereszabatosak minden modern társadalomban. A könyv olvasása során az újabb és újabb történetek és szempontok hozzásegítik az olvasót, hogy saját tapasztalatait, válaszlehetőségeit újragondolja. A könyv nem egy másik világ más embereinek problémáiról szól, hanem rólunk. Olvasva az amerikai tudós vagy a médiamunkás tapasztalatait, oldalról oldalra feltolulnak bennünk a rájuk rímelő saját példáink. A genetikusnak és a médiamunkásnak munkavégzés közben ugyanolyan – csak esetleg kiélezettebb – etikai dilemmái vannak, mint amilyenek bármely más területen adódhatnak. A könyv üzenete, hogy a jó munka mindig lehetséges, ha van erőnk és képességünk megküzdeni érte. Ha nehezebbek a körülmények, nehezebb helyzetekkel és döntésekkel szembesülünk, és nehezebb lesz megoldást is találnunk. Nem mindenki született bátor lázadónak, és sok ember a családja iránt érzett felelőssége miatt kénytelen megalkuvásokba bocsátkozni. De valamit mindig lehet tenni a jó munkáért. Az értelmes és erényes életért mindennap meg kell küzdenünk.

Szendi Gábor

Szakirodalom

Bernhardt, BC., Singer, T.: „The neural basis of empathy.” Annual Review of Neuroscience. 2012; 35:1–23.

Csíkszentmihályi Mihály: Flow – Az áramlat – A tökéletes élmény pszichológiája; Akadémiai Kiadó, Budapest, 2015

Csíkszentmihályi Mihály: Jó üzlet – Vezetés, áramlat és az értelem keresése. Lexecon Kiadó, Budapest, 2009.

Frankl, Victor E.: Az ember az értelemre irányuló kérdéssel szemben. Jel Kiadó, Budapest, 2005.

Menon, V., Anagnoson, RT., Mathalon, DH., Glover, GH., Pfefferbaum, A.: „Functional neuroanatomy of auditory working memory in schizophrenia: relation to positive and negative symptoms.” Neuroimage. 2001 március;13(3): 433–46.

Mill, John Stuart: A szabadságról. Haszonelvűség. (Magyar Helikon, Budapest, 1980)

Nakamura, J.; Csíkszentmihályi, M.: „The Concept of Flow.” In: Snyder, CR., Lopez, SJ. (eds.): Handbook of Positive Psychology. Oxford University Press, Oxford, 2002. pp. 89–105.

Szendi Gábor: „A hipnózis és az agyműködés.” Psychiatria Hungarica 2003, 2: 99–109. o.

Szendi Gábor: Isten az agyban. Jaffa Kiadó, Budapest, 2008.

Ulrich, M., Keller, J., Grön, G.: „Neural signatures of experimentally induced flow experiences identified in a typical fMRI block design with BOLD imaging.” Social Cognitive and Affective Neuroscience. 2016 március; 11(3): 496–507.

Ulrich, M, Keller, J., Hoenig, K., Waller, C., Grön, G.: „Neural correlates of experimentally induced flow experiences.” Neuroimage. 2014 Feb 1; 86:194–202.

Bevezető

Hogyan jutottunk arra az elhatározásra,
hogy megírjuk ezt a könyvet

1994–1995 között a kaliforniai Palo Altóban, a Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences (CASBS)1 nevű intézményben töltöttünk egy évet, mindhárman saját könyvünkön dolgoztunk. Jóllehet régóta ismertük és csodáltuk egymás munkásságát, még soha nem dolgoztunk együtt. Érdeklődési területeink között vannak átfedések, de mégis különbözőek. Gardner, a kognitív pszichológia művelője főként a „többszörös intelligenciák” elméletéről ismert, különböző szakterületek alkotóit és vezetőit vizsgálta. Csíkszentmihályi, a szociálpszichológus az evolúciós és motivációs megközelítés híve, leginkább a „flow” (áramlatélmény) lelkiállapotának leírásáról ismert, melyben az egyéni képességek kifejlesztése és a cselekvési lehetőségek felismerése jól kiegészíti egymást. A „flow”-élményt kutatva a hegymászóktól a sebészekig különböző csoportokat vizsgált, és Gardnerhez hasonlóan különösen érdekli a kreativitás. Damon fejlődéslélektan-kutató, aki szociális és erkölcsi kérdésekre összpontosít. Meghatározó tanulmányokat írt a morális fejlődésről, és Ann Colbyval közösen vizsgálták példamutató erkölcsi életet élő személyiségek életét. Pszichológiai érdeklődéseink különbözősége ellenére sok közös gondolatunk volt, és élveztük az eszmecseréket, amikor összefutottunk a közeli Stanford Egyetemre néző CASBS kolostori magányában.

Egyik délután valamelyikünk feltette a kérdést: „Ha választhatnál, milyen problémával foglalkoznál az elkövetkező tíz évben?” Először is azt állapítottuk meg, hogy van választási lehetőségünk, másodszor pedig azt, hogy az eltervezett kutatási projektjeink sok szempontból hasonlóak. Mindhárman már jó ideje a magas szintű teljesítmény és a szociális felelősségérzet, a kiválóság és az erkölcs közötti kapcsolat mibenlétét vizsgáltuk. Mindhárman a következő kulcskérdéseket jártuk körül: Igaz-e, hogy a legkreatívabb tudósok és művészek önzőek és becsvágyóak, a közjóval nem törődnek? Mi az oka annak, hogy a szakemberek elsősorban módszereket tanítanak a fiatal szakmabelieknek, miközben nem vesznek tudomást azokról az értékekről, amelyek oly sok kreatív lángelmét foglalkoztattak? A tudomány, a technológia és kommunikáció hatása előre meghatározott, vagy van némi befolyásunk rá?

A kiválóság és az erkölcs körül forgó kérdések e sora annyira csábító volt, hogy újra és újra visszatértünk hozzájuk, fokozatosan finomítva kutatásunk tárgyát, amit először (kissé ügyetlenül) „emberi kreativitásnak” neveztünk. Elképzeltük, hogy interjúkat készítünk, és megfigyelünk olyan élenjáró szakembereket, akik az egyéni és társadalmi jólét szempontjából fontos területeken működnek – az újságírástól kezdve a genetika, a jog és a színház területéig. Az elképzelésünk az volt, hogy szemügyre vesszük/felmérjük a fenti szakmákban sikeres embereket. Meg akartuk ismerni családi hátterüket, értékeiket, céljaikat. Kíváncsiak voltunk, hogyan közelítik meg munkájukat, milyen nehézségekkel találkoznak, milyen stratégiákat alkalmaznak e nehézségek leküzdésére. Elképzeltük, ahogy majd megkérjük őket, írják le álmaikat és rémálmaikat jövőbeni céljaikkal kapcsolatban. A kreativitás, a vezetés és az erkölcsi kiválóság terén végzett korábbi kutatásainknak köszönhetően különösen azok a személyek érdekeltek bennünket, akik a szakértelmet sikeresen tudták egyesíteni az erkölcsi kiválósággal.

Miután elhagytuk a CASBS területét, mindhárman nekiláttunk saját intézményeinkben összeállítani a kutatóteameket, és anyagi támogatásért kezdtünk pályázni tervünk kivitelezéséhez. Szponzorkereső próbálkozásunkat eleinte nem sok siker koronázta, talán mert nem tudtuk elég világosan megfogalmazni célunkat, vagy mert a kívülálló számára a minket foglalkoztató kérdések még nem tűntek elég fontosnak. Tervünk azonban néhány éven belül újabb lökést kapott, és elnyerte a támogatók érdeklődését, akiknek segítségét hálával soroljuk fel a „köszönetnyilvánítás” címszó alatt. A munkánk iránti fokozódó érdeklődés tükrözte a társadalmunkban kialakult felismerést: a vezető szakértők küldetésük beteljesítése során manapság rendkívüli kihívásokkal néznek szembe, mivel a körülmények gyorsan változnak, a piaci erők különösen erősen hatnak, idő- és térérzetünket az olyan technológiai újítások, mint az internet, radikálisan átalakítják.

Ahogy nézeteink egybeforrtak és a tervezés haladt előre, eltávolodtunk az „emberi kreativitás” fogalmától és szóhasználatától, és rátaláltunk a „jó munka” (good work) fogalomra – amely az egész társadalom számára hasznos szakmai minőségű munkát jelenti. Azt kérdeztük, mi mozdítja ma elő, és mi akadályozza a jó munkát? Az első két terület, melyeket mélységében kívántunk megvizsgálni, a genetika és a média volt. Először két fontos, de különálló területként gondoltunk ezekre – két szakma, melynek művelői azért viaskodnak, hogy egy különösen gyorsan változó korban a legmagasabb minőségű, társadalmilag felelősségteljes munkát végezhessék. Később azonban, ahogy haladtunk előre munkánkkal, tanulságos analógiákat és ellentmondásokat vettünk észre. Könyvünket a két szakterület párhuzamos vizsgálataként képzeltük el, az egyik testünk összetételének meghatározásán, a másik elménk tartalmainak lehetséges kontrollján munkálkodik. Végül úgy döntöttünk, hogy arra összpontosítunk, mit is jelent a „jó munka” végzése – kiváló minőségű, társadalmilag felelősségteljes munka egy folyamatosan változó világban. Így született meg a „jó munka projekt” (Good Work Project).

A projektben – kezdetétől fogva – vizsgálatunk a legkülönfélébb szakmai birodalmakat2 ölelte fel – jog, orvoslás, színház, felsőoktatás, jótékonyság stb. Mindezekben azonos erők működését ismertük fel: az erőteljes, de még alig megértett technológiák megjelenését; a piaci erők lehengerlő hatását; a különböző versengő ideológiák és „izmusok” egyidejű hanyatlását, az egy-egy szakma tagjainak döntéseit és viselkedését irányító közmegegyezéses alapelvek és etikai keretek szertefoszlását; a szakma fiatal tagjait inspiráló erőteljes „hősi” szerepminták kihalását, és az ezeket kísérő balsejtelmet, hogy a jövő csupa bizonytalanság. Ilyenformán könyvünkben számos szakmai területről hozunk példákat, mert meggyőződésünk, hogy a „jó munka” kihívásával minden szakember szembesül.

Tudtuk azonban, hogy a kiválasztott szakmai birodalmak mély analízise szükséges ahhoz, hogy fő kérdéseinkre válaszokat, és a szakemberekre váró kihívásokról árnyalt képet kapjunk – ezért döntöttünk úgy, hogy a genetikára és az újságírásra fókuszálunk. A bevezető interjúktól kezdve, ami e két szakmai birodalomban történt, arra úgy tekintettünk, mint ami jelzésértékű a jövőre nézve.

Alapvető megközelítésünk gyorsan vázolható. Számos újságíróval és vezető genetikus szakemberrel félig strukturált mélyinterjúkat készítettünk. A kezdeti mintánk 56 genetikusból és 60 újságíróból állt, de a mai napig szakmai birodalmanként már jóval több mint 100 személyt kérdeztünk meg, köztük 40 középkorú és 20 fiatal szakmabelit. Mindkét csoport alanyai jól ismertek, a szakma tartományának3 szakértői által kijelölt személyek voltak, de mindkét szakmai birodalomban beszéltünk vagy egymaroknyi, „középszintű”, hosszú szakmai múltra visszatekintő szakemberrel is, akik nem ismertek széles körben. Az interjúk körülbelül két órát vettek igénybe, tág témakört öleltek fel, kezdve a kérdezett családi hátterétől, jelenlegi törekvésein és gondjain keresztül a szakterületre vonatkozó predikciójáig bezárólag. Az interjúkat magnóra vettük, a felvételekről szó szerinti átirat készült, melyet a vizsgálat alanyai átolvastak, és szerződésben rögzítették a szöveg felhasználhatóságát. A következőkben minden beszélőt név szerint azonosítunk, hacsak nem jelezték, hogy nem kívánnak név szerint szerepelni. Az eljárás további részletei olvashatók a második és harmadik rész nyitó fejezeteiben, módszereink és az adatelemző eljárásunk részletes tárgyalása pedig a B függelékben található.

Amikor a ’90-es évek közepén elkezdtük az interjúkat, nem láthattuk előre e két szakma kibontakozását, sem azokat a problémákat, amelyekkel a szakmát gyakorlók szembe találják magukat. Azóta a genetika olyan szakterületté vált, melyben a tudósok, a közvélemény és a nagy cégek részvényesei céljaik tekintetében lényegében egyetértenek. Ezzel éles ellentétben az újságírás olyan szakmának bizonyult, amelyben a riporterek, a közvélemény és a nagy cégek részvényesei törekvéseikben élesen különböznek. A ’90-es évek közepe óta e két szakmai birodalom egyre inkább meghatározza a közbeszédet. Akkor még nem láttuk előre, hogy a humán genomot az ezredfordulóig feltérképezik; hogy a génterápiában folytatott kísérletek váratlan halálhoz vezetnek; hogy a génmódosított ételek gyanússá válnak. Azt sem láthattuk, hogy az internet a hírek fő forrása lesz; hogy az egyik jelentős újság, a Los Angeles Times magazin profitját titokban megosztja egy hirdetővel; hogy a Time-Warner és az AOL megafúziókat vezényel le; hogy a hírek és a szórakoztatás, a hiteles és a manipulált fotográfia közötti határok még jobban elmosódnak. Lassan ráébredtünk, hogy ami alkalmi beszélgetések sorozatának indult egy egyetemi campuson, az korunk fő kérdéseinek boncolgatásához vezetett.

Első rész
A háttér

1
Jó munka a nehéz időkben

Minden történelmi korszakban sok ember törekedett arra, hogy „jó munkát” végezzen. Mindig igaz volt az, hogy egyesek szakértelemmel, de nem nagy felelősséggel végezték munkájukat. A mi értelmezésünkben azok, akik jó munkát végeznek, természetesen egy vagy több szakmai birodalomban jártasak. Ugyanakkor nem csupán a pénzt vagy a hírnevet hajszolják, és konfliktushelyzetben nem a legkisebb ellenállást választják, hanem tudatában vannak felelősségüknek, és munkájuk következményeinek is. A legjobb esetben igyekeznek felelősséggel cselekedni, tiszteletben tartva személyes céljaikat, családjukat, barátaikat, üzletfeleiket és kollégáikat; küldetésüket vagy hivatástudatukat; az őket foglalkoztató intézményeket, és végül a tágabb értelemben vett világot – tiszteletben tartva az általuk nem is ismert embereket, a következő generációkat; és legmagasztosabb értelemben az egész bolygót, illetve Istent.

Természetesen nincs olyan ember, aki mindeme felelősségeket állandóan szem előtt tudná tartani. Mint ahogyan a közmondásbeli százlábú, akit arról faggatnak, hogyan tud járni, egy dolgozó is meglehetősen gyakorlatiatlannak és terméketlennek találná mindezt. Mégis, egy jó szakember implicite folyamatosan szem előtt tartja ezeket a szempontokat, és vissza-visszatér hozzájuk.

Jó munka a bizonytalan időkben

Jó munkát végezni dicséretes célkitűzés, melyet még kedvező körülmények között is nehéz kivitelezni. Modern világunkban szinte senki sincs bebiztosítva a heves és gyors átalakulásokkal vagy a nyomuló piaci erőkkel szemben. Még olyan szakmákban is, amelyek immunisak látszanak, ezek a hatások drámaian kézzelfoghatóak. Az oktatásban, a világ különböző szegleteiben terjednek a szerződéses iskolák4 és oktatási utalvány programok5. A Phoenixi Egyetemhez hasonló profitorientált intézmények csak bosszantják a hagyományos bölcsész főiskolákat és egyetemeket. A múzeumok világában, ahol tombol a verseny a mindent elsöprő bombasiker látványosságokért, a kiállításokat nagy cégek szponzorálják, akik egyre inkább beleszólnak abba, mit és hogyan mutassanak be. Az egyházak nagyobb gyülekezetért, fényűzőbb épületekért és karizmatikusabb vallási vezetőkért szállnak versenybe. És még a hagyományosan tartózkodó jótékonysági alapítványok is újságírókat alkalmaznak annak biztosítására, hogy jótékonysági akcióik ismertté váljanak: stratégiai szövetségek létrehozását fontolgatják szomszédos intézményekkel, és bosszankodnak a befektetőcégek új stílusú spekulációs jótékonykodásán és jótékonysági számláin. Hasonlóan, vannak orvosok, akik azért nem tudnak kezeléseket előírni, mert a HMO6 vállalati jogászai, főnökeik gyanús praktikái miatt nem hagyják azokat jóvá; tanárok, akik megölelnék a boldogtalan diákokat, de még a vállukat sem érinthetik meg; múzeumi kurátorok, akiknek pénzre van szükségük a látványosságok létrehozásához, de nem kedvelik sem a művészeket, sem azok célkitűzéseit, sem a nagylelkű művészeti szponzorok által diktált megszorításokat.

Természetesen az etikai és a szakmai dilemmák nem újak. Sokan érvelhetnek azzal, némileg jogosan, hogy rég ismerjük már ezek kezelési módozatait. Mondhatnák, hogy a megoldások ott vannak a nagy vallásokban, a Bibliában és más szent szövegekben, az erősen tradicionális szakmák nagy múltú viselkedéses előírásaiban, és olyan jól ismert mintaképek viselkedésében, mint pl. Albert Schweitzer és Jonas Salk7, vagy Edward R. Murrow és I. F. Stone újságírók. De a vallásos és szakmai hagyományok nem mindig hozzáférhetőek a fiatalok számára, és nem is mindig hitelesek. A vallás nevében már sok gonoszságot műveltek, és sok, egykor bálványozott alakról (John F. Kennedytől kezdve az üzleti nagyságokig, mint Henry Ford vagy Walt Disney, vagy az atléta Ty Cobbig) sorra derül ki, hogy komoly jellemhibákkal rendelkeztek. És még ha a bálványok szeplőtelennek is bizonyulnának, és az idevágó szövegeket tanulmányoznánk is, egyre nehezebb felismernünk, hogyan meríthetünk a rendkívül gyorsan változó körülmények között inspirációt a mintaképből. Murrow-nak nem kellett az internettel versenyeznie; Salk nem olyan környezettel állt szemben, ahol gyakorlatilag minden orvosi felfedezést azonnal szabadalmaznak; a média nem fürkészte Abraham Lincoln magánéletének minden egyes részletét, és nem készült szenzációhajhász tévéfilm, miközben az uniós csapatokat próbálta vezényelni. Ez az, amiért nem egyszerűen „jó munkáról”, hanem „nehéz időkben végzett jó munkáról” beszélünk. Nem feltétlenül a hétköznapi szükségletek szintjén nehéz, hanem abban az értelemben, hogy az emberek képesek legyenek helyesen cselekedni és hivatásuknál megmaradni.

Még van egy fontos jele annak, vajon jó munkát végez-e az ember. A jó munka közben jól érezzük magunkat. Kevés dolog olyan élvezetes az életben, mint amikor egy nehéz feladatra koncentrálunk, minden szakértelmünket felhasználva, tudva, mi a teendőnk. Ellentétben a közvélekedéssel, ezek a rendkívül élvezetes pillanatok – melyeket Csíkszentmihályi Mihály „áramlatélményeknek” nevez – gyakrabban fordulnak elő a munkavégzés során, mint a szabadidőnkben.1 Az áramlatban teljesen feloldódunk, elveszünk egy látszólag erőfeszítés nélküli teljesítményben. Paradox módon százszázalékosan élénknek érezzük magunkat, miközben annyira leköt minket a végzett munkánk, hogy elveszítjük időérzékünket, megfeledkezünk érdekeinkről – még saját létezésünkről is. Intenzív áramlatélmény bármikor érhet bennünket: szeretkezés vagy zenehallgatás, vagy akár egy jó squash- vagy sakkjátszma közben is. Meglepően gyakran fordul elő munka közben – amennyiben a feladatnak világos célja van, biztosított az azonnali visszacsatolás, és az erőpróba passzol szakértelmünkhöz. Amikor ezek a körülmények jelen vannak, megvan rá az esélyünk, hogy a munkát élvezetesnek, „jónak” éljük meg – olyannak, ami lényünk legjobb részét fejezi ki, amit jutalmazónak és örömtelinek érzünk. Kétségtelen, hogy az áramlatélmények nem mindig jelentik azt, hogy valaki „jó munkát” végez; a betörő, aki egy széf feltörésén munkálkodik, szintén hasonló feloldódást élhet át. Azt sem állíthatjuk, hogy a „jó munkát” mindig áramlatélmény kíséri; az lehet néha frusztráló és elkedvetlenítő is. Mégis, időről időre megfigyeltük a legmagasabb szintű felelősségtudatról árulkodó tevékenységekben feloldódó személyeknél az áramlatélmény jutalmazó hatását.

Újságírás és genetika: tanulságos ellentét

Az újságírás és a genetika tankönyvi példája az olyan hivatásoknak, melyeknek folyamatosan új kihívásokkal kell szembenéznie. Miközben vizsgálni kezdtük, hogyan végzik munkájukat az újságírók és a genetikusok, rájöttünk, hogy e területek szakemberei oly módon különböznek, amire nem számítottunk. A genetikusok olyan időkben tevékenykednek, melyben hivatásuk mérhetetlenül izgalmas; univerzumuk lényeges erői összehangoltak8. A közvélemény, a géntechnológiával foglalkozó cégek részvényesei, és maguk a tudósok is közös célon dolgoznak: hogy az emberiségnek egészségesebb és hosszabb életet biztosítsanak. Ezzel éles ellentétben az újságírók arról számolnak be, hogy olyan időket élünk, amikor hivatásukat kétkedés és zavarodottság teszi tönkre – vagyis amikor a lényeges erők tartósan rendezetlenek. Az újságíróknak időre van szükségük ahhoz, hogy egy-egy bonyolult történetnek utánajárjanak, az olvasók azonban a pletykákra és botrányokra éhesek, és a menedzsment is a magasabb profitot hajszolja. Amikor az erők egy irányba mutatnak, a jó munka viszonylag problémamentes. Amikor hiányzik ez az összehangoltság, akkor a munka erőpróbává válik. (Ezt a kérdést alaposabban a 2. fejezetben vizsgáljuk meg.)

Így a szakmai birodalmak vizsgálata során csak utólag derült ki, hogy a genetika és az újságírás élesen, szinte homlokegyenest ellenkező eseteket produkálnak. Az összehangolt genetika esetében a jó munkára való törekvés viszonylag problémamentes; a nem összehangolt újságírásban a jó munkavégzés akadályai állandóan felbukkannak. Ám a kibontakozó történet mégsem ilyen egyszerű. A látszólagos összhang vakká teheti a munkavégzőt a veszélyes erőkkel szemben, sőt még komoly fenyegetések is bugyoghatnak a nyugodt felszín alatt. A modern genetikában sok aggodalmat keltő jelenség van, kezdve az érdektelen tudományos kutatásoktól a profitorientált kutatásokon keresztül a génterápiában vagy az élő szervezetek klónozásában megjelenő kockázatok tagadásáig. Megfordítva, az összhang kirívó hiánya is jótékony hatású lehet; az instabilitás világosan megmutatja a jó munkát fenyegető veszélyeket, és konstruktív harcra mozgósíthatja az embert, megerősítve őt hivatástudatában, önazonosságában, ezzel magas színvonalú munkára serkentve. Az újságírás ezáltal megerősödhet, összehangoltabbá válhat – mivel a szakma törésvonalai kézzelfoghatóvá válnak.

Válság az újságírói szakmában

Ideje egy példát bemutatnunk. 1993-ban Ray Suarez tudósító újságíró kínos helyzetbe került – élete addigi legnagyobb konfliktusát élte át. A szíve azt diktálta, hogy abba kell hagynia egy bizonyos munkát, bankszámlájának egyenlege azonban arra sarkallta, hogy tegye félre büszkeségét, és végezze el a neki kiosztott feladatot. Miközben próbálta rendezni magában az alternatívákat, zsongott a feje.

Suarez, aki mostanában a Public Broadcasting Service’s News Hour9 legfőbb tudósítója, 1993 óta összekapcsolódott a köztelevíziózással. A National Public Radióban (NPR – Nemzeti Közrádió) hat éven át műsoron lévő, Talk of the Nation (A Nemzet hangja) című kétórás délutáni beszélgetős műsor házigazdájaként lett ismert; újítónak tartották, szakmájában és a rádióhallgatók körében is nagyra becsülték. A „jó munka” vizsgálatok során ő volt az egyik első megkérdezett.

Mielőtt az NPR alkalmazásába került volna, rendkívül változatos, bár nem mindig a közízlésnek megfelelő újságírói múltja volt. Középiskolás éveiben szeretett bele az újságírásba, majd rádiós és televíziós riporterként dolgozott mind az Egyesült Államokban, mind külföldön. Az 1980-as évek közepén kezdte hétéves együttműködését a chicagói NBC társaság Channel 5 kereskedelmi adásában. Ezekben az években került abba a nehéz helyzetbe, mely miatt fontolóra kellett vennie a pálya elhagyását:

Amikor először divatba jöttek a videojátékok, egy család hihetetlenül nagy összegre perelte be a gyártókat […] mert a srácaik epilepsziás rohamokat kaptak. A történet tudósítása közben úgy félúton rájöttem, hogy a videojátékot játszó gyerekek tizedéről, századáról, ezredéről beszélünk.

De a tévé hajlamos úgy feltüntetni mindent, hogy: „Íme, a videojátékok egy lehetséges veszélye.”

És akkor közbeszóltam, még az előttünk álló csata kimenetele előtt, mintegy előre jelezve a kétségeimet a sztori tálalását illetően. Azt mondtam […] felelőtlenség elültetni az emberek fejében, hogy a videojátékok veszélyesek, vagy, ahogy a televízió gyakran teszi, csak felcukkolni az embert, hogy „veszélyt jelenthetnek”, nem indokolva a dolgot, csak felcsigázva az érdeklődést. Elmondtam, hogy az amerikai gyerekek egy egészen picike részéről van szó. És ha valaki rájön, hogy a kölykeire ez ilyen hatást tesz, amit lehet, hogy már azelőtt is tudott, hogy akár egyetlen videojátékot játszottak volna, mert minden számítógép- és tévéképernyő másodpercenként bizonyos számú impulzust bocsát ki […] Ha mégis leülnek játszani és rohamot kapnak, akkor az kinek a hibája? És ez a sztori, amit nagy szenzációként készülünk feltálalni, valójában nem is sztori. Mert olyan sztorikat mondunk el, ami rengeteg embert befolyásol, így amit mi próbálunk tenni, csak annyi, hogy drukkolunk, hogy jól süljön el a dolog, elfelejtjük az egészet, és a végén bevalljuk, hogy ó, mellesleg a srácokkal nincs is semmi gond. Akkor azt mondtam, ezt nem akarom. Ez túl olcsó, ez nem igaz, és mindegy hányszor rágjuk meg és minősítjük a történetet, az emberek emlékezetében valótlanságok maradnak meg. Mit is teszünk valójában? Csak felkavarjuk az embereket. Hamis tájékoztatást adunk.

Suarez szomorúan foglalta össze harcát a tévécsatorna vezetőjével: „És a harc sokáig – legalábbis a tévések fogalmai szerint hosszú ideig –, egy vagy másfél órán keresztül folyt. Végül vesztettem.”

Gyászos képpel kommentálta a végeredményt: „Mindössze ennyi lehetőséged van fitogtatni az integritásodat, mert ha szerződésed van, a szerződésben bizonyos dolgok ki vannak kötve, többek között az, hogy azt kell tenned, amit mondanak.” Végül már elviselhetetlennek tartotta a helyzetet, idézte vissza Suarez: „Mielőtt az NPR-hez szegődtem, éppen azt fontolgattam, hogy kiszállok a hírbizniszből. Hála istennek, tudja, ez az alternatíva is nyitva állt előttem.”

Pályafutása során a legtöbb ember belefuthat olyan helyzetbe, amely próbára teszi őt és arra készteti, hogy élete fő aspektusait újraértékelje. Ebben a kritikus pillanatban Suareznek az segített, hogy számításba vette személyes céljait, az újságírás legfőbb értékeit, az őt alkalmazó tévécsatorna igényeit és végül saját tevékenységének következményeit azokra az emberekre, akiket személyesen nem is ismert, de akiket tudósításai befolyásolhattak. A szakemberek néha megtalálják a módját, hogy csekély stressz árán oldjanak meg bonyolult problémákat. De amikor a megoldás nem jön könnyedén, éles választási helyzettel kell szembenézniük, mint Suareznek is.

Milyen alternatívák állnak előttünk ilyen helyzetekben? Elsőként dönthet az ember úgy, hogy a legkönnyebb ellenállást választja, és az utasítás szerint cselekszik. A családi és pénzügyi kötelezettségek tulajdonképpen nemigen hagynak más alternatívát. Vagy maradhat az ember, ragaszkodhat álláspontjához és felveheti a harcot, sőt sikeresen meggyőzheti alkalmazóját álláspontja igazáról. Ebben a helyzetben azt is kockáztatja, hogy kirúgják, kimerül, frusztrálttá válik vagy demoralizálódik. Összefoghatunk másokkal, akik osztják véleményünket, tiltakozhatunk magányosan vagy nyilvánosság előtt. Amikor a vezetőség botrányosan rosszul viselkedik, ami időnként megtörténik a médiában, a csoportos akciók hatásosak lehetnek. De ahogy azt Ronald Reagan elnök demonstrálta 1981-ben, amikor rövid úton kirúgta a sztrájkoló légiforgalmi irányítókat, túl könnyű az ellenszegülő személyzetet szolgalelkűre cserélni.

Persze mindig ott van a felmondás lehetősége is, ami életképes opció, különösen, ha piacképes képességekkel rendelkezünk, és más állásajánlataink vannak. De végleg feladni egy pályát, ahogy azt Suarez mérlegelte, módfelett fájdalmas döntés.

Végezetül találhatunk vagy létrehozhatunk egy olyan szervezetet, amelyik támogatja szakmai törekvéseink megvalósulását. Ez lenne az eszményi – és a „jó munka” kutatásunk során számunkra különösen érdekes megoldás. Ha már létezik olyan intézmény, amely értékeinket megtestesíti, megpróbálhatunk ott állást szerezni, még olyan áron is, hogy elköltözünk, vagy megelégszünk kevesebb fizetéssel is. Segíthetünk egy ilyen intézmény létrehozásában, vagy egy már létező intézmény átalakításában is. Suarez nem a National Public Radio alapítója, de segített abban, hogy az befolyásos és tekintélyes hírrádióvá váljon.

Küldetés, standardok és önazonosság

Távolodjunk most el Ray Suarez szorult helyzetétől, és nézzük meg, hogyan kezelheti bármely elkötelezett dolgozó vagy szakember a hasonló helyzeteket. Gondoljunk például a HMO orvosára, aki úgy véli, egy-egy beteget addig kell vizsgálnia, amíg megfelelő értékelést és diagnózist nem kapott, de akinek a főnöke ragaszkodik ahhoz, hogy orvosunk óránként legalább hat vizitet ütemezzen be, és büntetéssel sújtja őt, ha nem teljesíti a penzumot. Vagy arra a jogászra, aki egy multinacionális cégnél áll alkalmazásban, s akivel közlik, hogy egy harmadik világbeli országban szükségszerű a vesztegetés, és utasítják, hogy a következő tárgyaláson az asztal alatt csúsztasson oda valakinek pénzt. Vagy arra a tanárra, aki úgy hiszi, a történelmet úgy a legjobb tanítani, ha elmélyül néhány meghatározott témakörben, de akinek ezt a tervét fel kell adnia, és az állami tanterv által előírt módon, a memóriát tesztelő tény- és adathalmazt kell megtanítania. Vagy arra a mesteremberre, aki szíve szerint a legnemesebb anyagokat használná, de a vállalkozó – az előállítási költségek csökkentése érdekében – hitvány anyagok használatára utasítja, abban bízva, hogy a hiszékeny vevő úgysem fogja észrevenni.

Ilyen kritikus esetekben a megfontolt szakembernek három fő szempont mérlegelését javasoljuk: küldetés – szakmája meghatározó jellegzetességei; standardok – a szakma elfogadott legjobb gyakorlata; önazonosság – személyes integritása és értékei.

Küldetés

A munka minden birodalmának van egy központi küldetése, mely alapvető társadalmi igényt tükröz, és amely iránt a szakmát gyakorlónak elkötelezettséget kell éreznie. Az orvoslás legfőbb küldetése a szenvedők és betegek gyógyítása. A jogtudomány legfontosabb küldetése az igazság keresése konfliktusok megoldásán keresztül, vagy a rossz dolgok rendezése és civilizált megjavítása. A tanárok a múlt legfontosabb tudását adják tovább, és felkészítik diákjaikat a jövőre. A mesteremberek szép és hasznos tárgyakat készítenek. Minden szakma művelőjének meg kell tudnia fogalmazni saját szakterületének küldetését. Legjobb esetben ez a küldetés maga az, ami egy választott szakma felé vonzza az embert, és egy konfliktus esetében ez lehet a pályán tartó vezérmotívum. A küldetéstudat tisztázásának legjobb módja az, ha ember megkérdezi: „Miért is jutalmazza a társadalom ranggal és előjogokkal ezt a szakmát, amit én művelek?”

Standardok

Minden szakma előírja a teljesítés standardjait, melyek néha állandóak, néha időtől és helytől függőek. A klasszikus példa a hippokratészi eskü: az orvos megfogadja, hogy ártalmas dolgot nem tesz, a hívásokra személyes preferenciákat félretéve válaszol, a bizalmas közléseket titokban tartja, becsületes életet él, a gyógyszereket csak gyógyító céllal használja, betegeit nem használja ki. Ehhez hasonló irányelvek léteznek más szakmákban is. A jogászoktól elvárjuk, hogy személyes életükben is legyenek erkölcsösek, nyújtsák ügyfeleiknek a lehető legjobb védelmet, a bíróság előtt ne tartsanak vissza információt, hamis tanúskodást ne használjanak fel, tartsák titokban a bizalmas közléseket. A tanárok legyenek erkölcsileg követendő minták, nagy tudásúak, bánjanak igazságosan minden tanulóval és kerüljék diákjaikkal a bizalmas kapcsolatot. A mesteremberek használják a legnemesebb anyagokat, segédjeiknek adják át szaktudásukat, és mindig a legjobb tudásuk szerint végezzék munkájukat.

Az alapelvek próbájaként az alábbi kérdést teheti fel magának egy szakember: „Szakmám mely művelője tud legjobban megfelelni a hivatásnak, és miért?” A csodált szakemberek és érdemeik fogják megmutatni a szakmában megtestesülő standardokat.

Önazonosság

Harmadik szempontunk az egyén saját múltja, vonásai és értékei, mindezek alkotják az identitás egészleges érzését: egy személy mélyen átélt elköteleződése az iránt, aki, és mindaz iránt, ami a legtöbbet jelenti neki mint dolgozónak, mint polgárnak, és mint emberi lénynek. Az identitás egyik fő eleme erkölcsi természetű – az ember saját magának megszabja, milyen határokat nem lép át, és miért nem. De az identitástudat személyiségi jegyeket is tartalmaz, motivációt, intellektuális erőket vagy gyengeségeket, rokon- és ellenszenveket.

Pszichológusként minket is különösen érdekelnek az identitással kapcsolatos kérdések. (Howard Gardner és William Damon együtt kutattak Erik Eriksonnal, a pszichológussal, aki az 1900-as évek közepén kifejtette az identitás fogalmát.)2 Minden ember identitását különböző erők ötvözete alakítja ki, családi háttere, vallásos és világnézeti meggyőződései, közösségbeli hovatartozása és sajátos egyéni tapasztalatai. Ezek a legjobb esetben kiegészítik egymást, koherens és pozitív viselkedéssé állnak össze, mely értelmezhető mind az egyén, mind az őt körülvevő közösség számára. Az ilyen integrált identitástudat persze ábrándkép: csaknem valamennyien szenvedünk időnként identitásunk széttöredezettségétől, diffúziójától, összezavarodottságától. Én-azonosságunk soha nem tökéletesen egységes. A termékeny életek része a folytonos belső párbeszéd arról, kik vagyunk, mit akarunk elérni, miben vagyunk sikeresek és miben sikertelenek.

Az identitásnak van egy félreérthetetlen mércéje, amit „tükörpróbának” (mirror test) hívhatunk. A hasonlat abból a történetből származik, melyben Németország londoni nagykövetét a VII. Edwárd angol király tiszteletére rendezett ünnepség házigazdájaként arra kérték, hogy egy sereg prostituáltról is gondoskodjon. A diplomata úgy érezte, ezt nem teheti meg, inkább lemondott hivataláról. A kérdésre, miért tette ezt, így válaszolt: „Nem óhajtottam egy stricit látni a tükörben reggel, amikor borotválkozom.”3 Csak akkor mondhatjuk el, hogy identitásunk tetteink által visszaigazolt, ha büszkén nézhetünk a tükörbe. Persze alkalomadtán a számítógépes hálózatot tönkretevő hacker, vagy az ígéreteit be nem váltó politikus is büszke lehet sikereire. Ilyen esetben is segítségül hívhatjuk a tükörpróbát: „Jó volna-e olyan világban élni, ahol mindenki hasonlóan cselekedne?”

A pszichológus látószögéből

Amikor a munkát végző ember helyzetét e három tényező viszonylatában fogalmazzuk meg, saját szakmai fejlődésünkre és értékeinkre támaszkodunk. Pszichológusok vagyunk – olyan társadalomtudósok, akik az agy kapacitásait és forrásait vizsgálják, a felfogóképességet, a motivációkat, a szükségleteket és az értékeket. Minden ember próbálja megérteni, mi történik körülötte, próbálja értelmezni tapasztalatait. Mindannyian képesek vagyunk értelmezni bizonyos keretek közt élményeinket – oly módon konstruáljuk meg őket, hogy az cselekvésre motivál, vagy akár meg is béníthat minket. Mindenekelőtt mindannyian képesek vagyunk a cselekvések tárházából választani – ahogyan Albert Hirschman közgazdász emlékezetesen megfogalmazta: beszélhetünk, kifejezhetjük lojalitásunkat, hangot adhatunk bánatunknak, vagy távozhatunk a színről.4 Szakmai hátterünknek köszönhetően nagyra értékeljük a személyes képességek és források meghatározó szerepét a kortárs szakemberek életében.

Ha úgy tekinjük Ray Suarez esetét, mint egy reprezentatív példát, jobban megérthetjük, miként befolyásolják a pszichés tényezők a választásokat. Amikor Suarez főnöke utasította őt, hogy domborítsa ki a videojátékok veszélyességét, követhette volna ezt az utasítást. Valóban, egy diktatórikus társadalomban valószínűleg az effajta vak engedelmesség volna a dolgok reális menete, ami biztosítaná, hogy másnap reggel az ember felébredhessen, és láthassa a családját. Tegyük fel azonban, hogy Ray úgy dönt, nem tesz eleget az utasításnak. Ebben a pillanatban a helyzetértékelés létfontosságúvá válik. Ha Suarez bizonytalan és pesszimista, arra a következtetésre is juthat, hogy nincs többé jövője az újságírásban, és át kell nyergelnie egy kevésbé megerőltető, és kevésbé kielégítő szakmára. Ha viszont magabiztos és optimista a jövőjét illetően, főnöke szavait akár intő jelnek is értelmezheti. Ezen a ponton el kell döntenie, hogy átengedje-e személyes hatóerejét valaki másnak, vagy tartsa meg irányítását saját élete felett, és saját belátása szerint végezze újságírói munkáját. Láttuk, valójában hogyan oldotta meg ezt a nehéz helyzetet, mások másképpen is reagálhattak volna.

Más tudományágakhoz tartozó tudósok más értelmezést adnának Suarez slamasztikájának. A klasszikus marxista közgazdász rámutatna a menedzsment határtalan erejére, és azt javasolná, hogy Suarez lépjen be a szakszervezetbe, készüljön a sztrájkra, sőt számítson egy forradalomra. A mainstream közgazdász a piaci erők kikerülhetetlenségéről beszélne, és azt tanácsolná Suareznek, járjon utána, hogy a versengés hogyan eredményez magasabb nézettséget. A történész figyelmeztetne az újságírásban már régóta megfigyelhető váltakozásra a felelősségteljes és a „szenzációhajhász újságírás” korszakai között, majd azt ajánlaná, Suarez várjon türelmesen, amíg az inga az ellenkező irányba nem lendül. A szociológus kihangsúlyozná, hogy minden társadalomnak elő kell mozdítania a kommunikációs és szórakoztató funkciók készletét, és ennek fényében bátorítaná Suarezt, találja meg az aktuális szerepeket és intézményeket, amelyek leginkább illenek értékrendjéhez.

Társadalomtudósként tájékozottak vagyunk ezekben és más hasonló nézőpontokban. Nagyon is tudatában vagyunk az erőteljes gazdasági, politikai, társadalmi és kulturális erőknek, és látjuk, hogy az emberek gyakran gyengének érzik magukat velük szemben. De ebben a „jó munkáról” írt tanulmányunkban elsődlegesen arra fókuszálunk, mi történik az elkötelezett szakember „fejében”. Nemcsak az érdekel minket, hogyan értelmezik az emberek a helyzeteiket, hanem az is, hogy végül milyen terveket és cselekvéseket választanak és miért. A pszichológia nézőpontját választva megérthetjük, mi az, ami személyes szinten alapvető a magunk és mások számára. Nézetünk szerint mindannyiunknak fel kell mérnünk saját élethelyzeteinket, mérlegelnünk kell a különböző alternatívákat saját értékeink és céljaink fényében, és olyan döntéseket kell hoznunk, amelyek az adott körülmények között optimálisak, és amelyeket hosszú távon vállalni tudunk. E személyközpontú látószög hiányában csupán sorsunk hálójában vergődő szemlélők vagyunk.

Mi van a végösszegen túl?

A szakmai munkáról egy sajátságos történelmi pillanatban írunk, mely pillanat szükségképpen átszínezi megfigyeléseinket és magyarázatainkat. Azzal, hogy az 1980-as évek végén megbukott a kommunizmus, világszerte egyre inkább uralkodóvá vált egy bizonyos nézet: a kormányzás demokratikus és a gazdaság piaci megközelítése.

Mint a demokrácia hívei, fellelkesedtünk a diktatórikus rendszerek bukásán és a többpárti politika térnyerésén. Ahogy Winston Churchill helyesen megállapította, lehet, hogy a demokrácia a kormányzás tökéletlen formája, de minden más még annál is rosszabb. Nincs alapvető kifogásunk a gazdasági szférában megjelenő piaci hatások ellen; elfogadjuk a piac pozitív szerepét, például a kiadók vagy a gyógyszeripari vállalatok közötti harcban. Mint sokan mások, mi magunk is élvezzük a viszonylag rugalmas laissez-faire gazdasági rendszer előnyeit. De az életnek nem minden területén működik jól a piaci modell. Jelentős szakmai területeknek – az orvoslásnak, a tudománynak, az oktatásnak, a művészetnek – nem úgy kell működniük, mint a nagyvállalatoknak, ahogy azt Adam Smith, Friederich von Hayek és Milton Friedman gondolták a piacról. Az orvostudomány is gazdasági bölcsességet követel, de e szakma célja nem az, hogy az egészségbiztosító szervezetek részvényesei a lehető legnagyobb profitot érjék el. A jogi védelem, a tanulási lehetőségek, és más létfontosságú emberi szükségletek és kiváltságok nem juttathatók egyszerűen a legtöbbet ígérő ajánlattevőnek. A francia miniszterelnök, Lionel Jospin szavaival: „Mi nem a piac alapú gazdaság, hanem a piac alapú társadalom ellen vagyunk.”5

Természetesen a piac lehet hasznos. Például a kormány által finanszírozott humán genom projektre serkentőleg hatott a Celera Corporation magáncég versenypályázata. Mint ahogy az 1999-ben készített, egy dohányipari besúgóról szóló, Bennfentes (The Insider) című film ügyesen bemutatta, az újságírók nem vesztegetik az időt, hogy felhívják a figyelmet versenytársaik ballépéseire és erkölcsi szabálysértéseire. Egy ilyen helyzet sem fordulna elő egy diktatórikus világban. Hangsúlyozzuk, hogy a piac egyszerre oka és következménye sok jelenségnek. Mondhatná valaki, hogy a technológiai fejlesztések – melyek a tudományos áttörésekből nőttek ki – tették sok területen lehetővé a kataklizmaszerű változásokat, és hogy a piac reagál az új technológiák szaporodására. Mégis szükségesnek érezzük megkongatni a vészharangot, ha a profit utáni hajsza bármely értékes emberi szférát maga alá akarna gyűrni – amikor már semmi nem számít, csak a végösszeg.

Lábjegyzetek

1 Progresszív Tanulmányok Magatartástudományi Központja. (A ford. megj.)

2 A sajátos szóhasználat okát lásd később. (A ford. megj.)

3 A szokatlan szóhasználat okát lásd később. (A ford. megj.)

4 A charteriskolák olyan közoktatási intézmények, amelyek a közoktatási hatóság és szülők, tanárok, közösségi vezetők egy csoportja között kötött szerződés – charter – alapján működnek. (A ford. megj.)

5 A szabad iskolaválasztást teszi lehetővé; a diák a rá eső oktatási kvótát utalvány formájában kapja meg, az igényeinek megfelelő iskolában tanulhatja le. (A ford. megj.)

6 Health Maintenance Organization, egyfajta egészségbiztosító rendszer. (A ford. megj.)

7 Jonas Edward Salk (1914–1995) amerikai virológus, az első gyermekbénulás elleni vakcina kidolgozója. (A ford. megj.)

8 Összehangolt, ill. rendezetlen – well aligned és misalingned: a szerzők által a jó munka szempontjából két fontosnak tartott fogalom, melyeket igyekeztünk lehetőleg következetesen összehangoltnak és rendezetlennek fordítani. (A ford. megj.)

9 A köztévé hírműsora. (A ford. megj.)

Végjegyzetek

1. fejezet

1. L. Csíkszentmihályi Mihály: Flow – Az áramlat – A tökéletes élmény pszichológiája (Akadémiai Kiadó, Budapest, 2015), és Csíkszentmihályi Mihály: Az öröm művészete – Flow a mindennapokban (Libri Könyvkiadó, Budapest, 2013).

2. E. Erikson: Identity and the Life Cycle, Psychological Monographs, vol. 1 (New York: International Universities Press, 1959).

3. P. F. Drucker: Management Challenges for the Twenty-first Century (New York: HarperCollins, 1999), 175. oldal.

4. A. O. Hirschman: Kivonulás, tiltakozás, hűség (Osiris Kiadó, Budapest, 1995).

5. Idézet A. Erzioni: The Third way to a Good Society (London: Demos, 2000), 47. oldal.

Köszönetnyilvánítás

A munkát, melyről könyvünkben beszámolunk, nagylelkű kezdeti támogatásban részesítette a William és Flora Hewlett Alapítvány és a Ross Családi Jótékonysági Alapítvány, valamint a New York-i Carnegie Corporation és a Ford Alapítvány. Különösen hálásak vagyunk Ray Bacchettinek, David Gardnernek és Courtney S. Ross-Holstnak, akik először láttak ígéretet a még kezdetleges elgondolásainkban. A projekt későbbi szakaszaiban – némelyikükről e könyvben is beszámolunk – a következők segítettek minket:

Bauman Alapítvány

Berger-Mittlemann Családi Alapítvány

New York-i Carnegie Corporation

Nathan Cummings Alapítvány

J. Epstein Alapítvány

Fetzer Intézet

Ford Alapítvány

William és Flora Hewlett Alapítvány

Christian A. Johnson Kísérleti Alapítvány

Thomas H. Lee

Pew Jótékonysági Alapítvány

Jesse Phillips Alapítvány

Louise és Claude Rosenberg Jr. Családi Alapítvány

Ross Családi Jótékonysági Alapítvány

Spencer Alapítvány

Thrive Alapítvány

John Templeton Alapítvány

Köszönetet mondunk a könyv korábbi változataihoz adott hasznos észrevételeiért és ötleteiért Sissela Boknak, Jay Gardnernek, George Kleinnek, Bill Kovachnak, Jonathan Levynek, Tom Rosenstielnek és Ellen Winnernek.

Szeretnénk hálánkat kifejezni könyvünk irodalmi gondozójának, John Williamsnek azért, hogy segített e projekt megfogalmazásában, és támogatott minket az írás folyamatában. A Basic Books kiadónál köszönjük munkáját Jo Ann Millernek, fáradhatatlan szerkesztőnknek, és hozzáértő segítőjének, Jessica Callawaynek, körültekintő olvasószerkesztőnknek, Sharon Sharpnak, rugalmas termékmenedzserünknek, Lori Hobkirknek, ügyes kiadványszerkesztőnknek, John Taylor Howardnak. Lisa Bromer és Alex Chisholm kivételes támogatást nyújtottak Howard Gardnernek, Kathy Davis pedig William Damonnek.

Tudományos munkatársaink kiváló csapata végezte a komplex projektmunka oroszlánrészét. A csapat kitűnő vezetői voltak Lynn Barendsen, Anne Gregory, Jeremy Hunter, Paula Marshall, Mimi Michaelson, Jeanne Nakamura, Heather Ross, Becca Solomon, Jeff Solomon, David Shernoff és Susan Verducci. Számos kiváló kutató segítette őket az évek során: Kim Barberich, Veronica Boix-Mansilla, Jennifer DiBara, Dan Dillon, Greg Feldman, Molly Galloway, Francie Green, Yael Harlap, Jonathan Heller, Mara Krechevsky, Grace Lam, Marcy LeLacheur, Kaley Middlebrooks, Laurinda Morway, Jenna Moskowitz, Liza Percer, Kimberly Powell, Sara Simeone, David Stevens, Bernadette Sibuma, Barbara Tollentino, Evan Zullow, Nicole Brodsky, Lynn Chan, Christopher Csikszentmihalyi, David Gortner, Shelli Greenslade, Charles Hooker, Jeremy Hunter, Eleni Makris, Purvi Patel, Barbara Simeon, Leanne Stahnke és Shonali Tejwani.

Végezetül arról, miért ajánljuk könyvünket John W. Gardnernek (aki nincs rokonságban Howard Gardnerrel). John Gardner a XX. századi Amerika egyik vezető egyénisége volt. A nemzet hálával tartozik neki az 1940-es és 1950-es években, a Johnson-kormányzat idején a Carnegie Corporationben és a Jóléti és Egészségügyi Minisztériumban végzett rendkívüli szolgálataiért; mindannyian haszonélvezői vagyunk annak, hogy olyan szervezeteket hívott életre, mint az Urban Coalition, a Common Cause, az Independent Sector és a White House Fellows. Rengeteg embert inspirált az Excellence (Kiválóság), az On Leadership (A vezetésről), a Self-Renewal (Az önmegújítás) és más írásaiban kifejezésre jutó bölcsessége. E könyv szerzői abban a megtiszteltetésben részesültek, hogy John Gardnert személyesen is megismerhették a CASBS-ben eltöltött évek során. Tanácsokkal látott el minket, segített, hogy megalapozzuk a kutatás anyagi hátterét; és nézetünk szerint ő az, aki folyamatosan megtestesíti a jó munkát. Megtiszteltetés számunkra, hogy könyvünket barátunknak, John W. Gardnernek ajánlhatjuk.

A szerzőkről

HOWARD GARDNER HOBBS Professor of Cognition and Education (A megismerés és oktatás Hobbs-alapítványi ösztöndíjas professzora) és a Harvard Egyetemen működő, a magasabb rendű kognitív működéseket tanulmányozó Project Zero munkacsoport alapító tagja és elnöke. A Boston Egyetem Orvosi Iskolájának neurológus adjunktus professzora. Tizennyolc könyv szerzője, köztük Frames of Mind, Creating Minds, Leading Minds, Multiple Intelligences, és Intelligence Reframed („Gondolkodásmódok,” „Alkotó elmék”, „Vezető elmék”, „Többszörös intelligenciák”, „Átformált intelligencia”) című műveké. A MacArthur „Genius”-díj, a Louisville Egyetem Grawemeyer-díj, és tizennyolc tiszteletbeli doktorátus kitüntetettje. A Massachusetts állambeli Cambridge-ben él.

CSÍKSZENTMIHÁLYI MIHÁLY jelenleg a Kalifornia állambeli Claremontban a Drucker Menedzsment Iskola claremonti Posztdoktori Egyetem professzora, korábban a Chicagói Egyetem Pszichológia Tanszékének professzora és elnöke. Megjelent könyvei között van a bestseller Flow, a Being Adolescent, a The Evolving Self, a Creativity, a Finding Flow, és a Becoming Adult (Flow – Az áramlat: A tökéletes élmény pszichológiája; Kamasznak lenni; A fejlődés útjai; Kreativitás; Az öröm művészete; Életre hangolva). A Nemzeti Oktatási Akadémia, az Amerikai Művészeti és Tudományos Akadémia, és a Szabadidős Tudományok Nemzeti Akadémiája tagja. A Kalifornia állambeli Claremont-ban él.

WILLIAM DAMON a Stanford Egyetem oktatási professzora és a serdülőkorral foglalkozó centrumának igazgatója. A Hooveri Háború, Béke és Forradalom Intézet rangidős alapítványi ösztöndíjasa. Művei: a díjat nyert Greater Expectations, a Moral Child, Some Do Care, és a Youth Charter („Nagyobb várakozások”, „Morális gyermek”, „Van, aki törődik”, „Az ifjúság kiváltság”). A New Directions for Child and Adolescent Development („A gyermek- és serdülőkori fejlődés új irányai”) és a Handbook of Child Psychology („A gyermekpszichológia kézikönyve”) szerkesztője. A Nemzeti Oktatási Akadémia és a John Templeton Alapítvány Tanácsadó Testületének tagja.

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Rising Sun – SIL Open Font Licence