Borítószöveg

Habsburg Vilmos a Habsburg főhercegek udvari felségjeleit, később egy párizsi emigráns egyszerű öltönyét viselte, és időnként frakkot öltött. Bár álma, hogy Ukrajna királya legyen, az első világháborút követően szertefoszlott, ő mégse adta fel, s szinte bármire hajlandó volt, hogy célját elérje: a német imperialisták szövetségese lett, dühödt osztrák monarchista, a fasizmus lelkes támogatója, majd Hitler elszánt ellensége, s végül a sztálini rezsimről jelentő kém. Egy kijevi börtönben hunyt el 1948-ban.

A vörös hercegben Timothy Snyder neves amerikai történész emlékezetes portrét rajzol egy férfiról, akiben a 20. századi Európa számos ellentmondása öltött testet. A lenyűgöző életrajzot mozgalmas korképpel ötvöző könyv mélyen elgondolkodtat a személyes és nemzeti identitások változékonyságáról.

„Egy letűnt világ megkapó ábrázolása… Remekmű.” – The Telegraph

„Vilmos a tragikus sorsú IV. Károly és annak komoly európai politikussá lett fia, Habsburg Ottó mellett a 20. század talán legkülönlegesebb Habsburg figurája.” – Die Welt

Timothy Snyder

A vörös herceg

Egy Habsburg főherceg titkos életei
– részlet –

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Timothy Snyder: The Red Prince.
The Secret Lives of a Habsburg Archduke.
Basic Books, New York, 2008

Fordította Szántó Judit

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Bihari Péter

A kiadó köszönetet mond Bereznay András
történeti térképész segítségéért.

Copyright © Timothy Snyder, 2008
Hungarian translation © 2014 Szántó Judit
Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Artwork and design: Hauptmann & Kompanie 
Werbeagentur, Zurich
Térképek © Jonathan Wyss, Topaz Maps, 2015

ISBN 978-963-355-115-8

Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera
A borítót az eredeti alapján tervezte
és a könyvet tördelte Rochlitz Vera
Elektronikus könyv Nagy Lajos

I. K.-nak, T. H.-nak, B. E.-nek,
azoknak, akik előbb jöttek,
és azoknak, akik utánuk érkezhetnek

Ez az élet, a te örök életed!
NIETZSCHE

Bevezetés

Volt egyszer, hol nem volt egy Mária Krisztina nevű bájos, ifjú hercegnő, aki egy kastélyban lakott, és könyveket olvasott a végüktől a kezdetükig. Aztán jöttek a nácik, és utánuk a sztálinisták. Ez a könyv az ő családjának a története, így hát a befejezéssel kezdődik.

1948. augusztus 18-án, éjfél előtt egy órával egy ukrán ezredes feküdt holtan egy kijevi szovjet börtönben. Korábban Bécsben tevékenykedett mint kém, először Hitler ellen a második világháborúban, később Sztálin ellen a hidegháború kezdetén. A Gestapót sikerült kijátszania, de a szovjet kémelhárítással nem boldogult. Egy szép napon az ukrán ezredes azt mondta munkatársainak, hogy ebédelni megy. Soha többé nem látták viszont Bécsben. A Vörös Hadsereg katonái elrabolták, és kínvallatásnak vetették alá. A börtönkórházban halt meg, és jelöletlen sírba temették.

Az ukrán ezredesnek volt egy bátyja; ő is ezredes volt, ő is szembeszállt a nácikkal. Bátorsága jutalmául a háborút német börtönökben és táborokban töltötte. A Gestapo fogságában elszenvedett kínzások következtében fél oldalára megbénult, fél szemére megvakult. Amikor a második világháború után hazatért, bejelentette igényét a családi birtokra. A birtok Lengyelországban volt, és a báty lengyel volt. A földet 1939-ben kisajátították a nácik, 1945-ben pedig újólag elkobozták a kommunisták. Náci kihallgatóinak tudomásuk volt a család német származásáról, és rá akarták venni foglyukat, hogy vallja magát fajilag németnek. Erre az ezredes nem volt hajlandó. Most pedig az új kommunista rezsimtől hallhatta ugyanezt az érvet. Mint állították, a férfi fajilag német, tehát az új Lengyelországban nincs joga a birtokához. Amit a nácik elvettek, azt a kommunisták megtartották.

Eközben a lengyel ezredes gyermekei nehezen alkalmazkodtak az új kommunista rendhez. Amikor a lánya orvostanhallgatónak jelentkezett, közölnie kellett, milyen társadalmi osztályhoz tartozik a családja. Választhatott a munkásosztály, a parasztság és az értelmiség között – a marxista bürokrácia nem ismert el más kategóriát. Hosszas habozás után a tanácstalan ifjú hölgy a „Habsburg” szót írta a megfelelő rubrikába. És ez volt az igazság. A medikának jelentkező lány az ifjú hercegnő, Habsburg Mária Krisztina, lengyel nevén Maria Krystyna Habsburg volt. Apja, a lengyel és nagybátyja, az ukrán ezredes Habsburg főhercegek voltak, császárok leszármazottai, Európa legelőkelőbb családjának tagjai.

Albrecht, a hercegnő apja és Vilmos (Wilhelm), a nagybátyja, a 19. század végén születtek, és a császárok és királyok világában váltak nagykorúvá. Ebben az időben továbbra is az ő családjuk állt a Habsburg-monarchia, Európa legbüszkébb és legősibb birodalma élén. A Habsburg-monarchia, amely északon Ukrajna hegyeitől dél felé az Adriai-tenger langy vizeiig terjedt, tucatnyi európai népet foglalt magában, és hatszáz évre visszamenően a hatalom megszakítás nélküli birtoklására hivatkozhatott. Az ukrán és a lengyel ezredest, Vilmost és Albrechtet arra nevelték, hogy a nacionalizmus korában védelmezzék és bővítsék a család birodalmát. Lengyel, illetve ukrán herceg lett belőlük, akik lojálisak voltak a tágabb monarchiához, és alávetették magukat a Habsburg császár főhatóságának.

Ez a császárhű nacionalizmus apjuk, István (Stefan) találmánya volt. Ő szakított a császári család hagyományos kozmopolitizmusával, és lengyellé vált abban a reményben, hogy Lengyelország régense vagy fejedelme lesz. Legidősebb fia, Albrecht lojális örökösének bizonyult; Vilmos, a legfiatalabb volt a lázadó, az a fiú, aki egy másik nemzetet választott magának. Ugyanakkor mindketten elfogadták apjuk alaptételét. István a nacionalizmust elkerülhetetlennek tartotta, de úgy vélte, ebből nem következik a birodalmak pusztulása; továbbá ha minden nemzet saját államot kap, ez nem jár együtt a nemzeti kisebbségek felszabadításával. Ő arra számított, hogy Európa gyenge államok sikerületlen együttesévé válik, amely csak erős államok függőségében maradhat fenn. István meggyőződése szerint az európaiak jobban járnának, ha nemzeti törekvéseiket összeegyeztetnék egy adott birodalom, elsősorban a Habsburg-monarchia iránti magasabb rendű lojalitással. A tökéletesnek semmiképpen sem nevezhető Európában a Habsburg-monarchia minden más alternatívánál alkalmasabb színpad a nemzeti dráma kibontakozásához. Folytatódjék csak a nemzeti politizálás, gondolta István, de egy toleráns birodalom kényelmes keretei között, ahol működik a parlamentarizmus és a sajtószabadság.

Ekként az első világháború nemcsak a dinasztia számára bizonyult tragikusnak, de tragédiával sújtotta a Habsburg-család azon ágát is, amelyhez István tartozott. A háború folyamán a Habsburgok ellenségei, az oroszok, a britek, a franciák és az amerikaiak a nemzeti érzelmeket a császári család ellen fordították. A háború végén a Habsburg-monarchiát feldarabolták és kizsigerelték, és Európa-szerte felülkerekedett a nacionalizmus. Az 1918-as vereség a legkisebb fiú, az ukrán Vilmos számára jelentette a legnagyobb csapást. Az első világháború előtt az ukrán tartományokon a cári és a Habsburg Birodalom osztozott. Vilmos számára tehát így vetődött fel a nemzeti kérdés: Egységessé válhat-e Ukrajna, és csatlakozhat-e a Habsburg-monarchiához? Továbbá uralkodhat-e ő Ukrajna fölött a Habsburgok nevében úgy, ahogy apja Lengyelország fölött kívánt uralkodni? Egy hosszúra nyúló pillanatig úgy tűnt, hogy ez lehetséges.

Vilmos lett az ukrajnai Habsburg; elsajátította a nyelvet, az első világháborúban ukrán csapatokat irányított, és szoros kapcsolatot alakított ki az általa választott nemzettel. A dicsőség akkor látszott elérhetőnek, amikor a bolsevik forradalom 1917-ben eltörölte a cári birodalmat, és Ukrajnát a hódítók prédájává tette. Vilmos, akit a Habsburg császár 1918-ban az ukrán sztyeppékre küldött, nemzeti öntudatra akarta ébreszteni a parasztságot, és a szegények mellé állt, hogy megtarthassák a gazdagoktól megszerzett földeket. Országszerte legendák hősévé vált – ő volt az a Habsburg, aki beszél ukránul, a főherceg, aki szereti az egyszerű népet. Ő lett a Vörös herceg.

Habsburg Vilmos, a Vörös herceg, osztrák tiszti egyenruhában járt, a Habsburg főhercegek császári-királyi jelvényeit viselte, egy párizsi emigráns öltönyét, az Aranygyapjas Rend nyakláncát, és időnként frakkot is öltött. Tudott bánni karddal, pisztollyal, evezővel vagy golfütővel; nőkkel szükségből, férfiakkal élvezet céljából tartott fenn kapcsolatot. Főherceg asszony anyja révén beszélt olaszul, főhercegi atyja révén németül, az angol királyi házból való barátainak köszönhetően angolul, továbbá lengyelül, hiszen apja Lengyelországban kívánt uralkodni, és ukránul, mivel Ukrajna trónjára ő maga tartott igényt. A legkevésbé sem volt afféle ártatlan lélek, no de ártatlan lelkek nem szoktak nemzeteket alapítani. Minden nemzeti forradalom, akárcsak minden szerelmi trófea, annak jut osztályrészül, aki előbb ér oda. Minden alapító atya viharos és kalandos ifjúságra tekinthet vissza. Mind a politikai lojalitás, mind a szexuális tisztesség dolgaiban Vilmos hamisítatlan szégyentelenségről tett bizonyságot. Eszébe sem jutott, hogy mások számon kérhetik lojalitását, vagy megfékezhetik szexuális vágyait. Ugyanakkor éppen ez a nemtörődömség bizonyos etikai alapokról is tanúskodik. Ha csak egy párizsi szállodai szobában lebegő parfümillat vagy egy osztrák útlevélben éktelenkedő hamis pecsét erejéig is, de tagadja, hogy az államnak jogában állna meghatározni az ember személyiségét.

Ezen az alapvető szinten Vilmosnak az önazonossághoz való viszonya nem különbözött lényegesen Albrecht bátyjáétól. Albrecht családias érzésű ember volt, lojális Lengyelországhoz, apjuk derék fia. A totalitarizmus korában a fivérek, anélkül hogy egymás tetteiről akár csak sejtelmük lett volna, nagyjából egyformán viselkedtek. Mindketten tisztában voltak vele, hogy az ember nemzeti hovatartozása változásoknak van kitéve, de megtagadták, hogy fenyegetések hatására alávessék magukat az ilyen változásoknak. Albrecht a német vallatói előtt tagadta, hogy német volna. Noha családja évszázadokon át birtokolt német földeket, elutasította a német fajelméletet, tiltakozott az ellen, hogy származása határozza meg a nemzetiségét, és Lengyelországot választotta. Vilmos veszélyes kockázatokat vállalt, hogy kémkedjen a Szovjetunió ellen abban a reményben, hogy a nyugati hatalmak megvédhetik Ukrajnát. Amikor a szovjet titkosrendőrség hónapokon át vallatta, szándékosan ukránul beszélt. A totalitárius hatalmaktól elszenvedett bánásmódból egyik fivér sem épült fel, ahogy az az Európa sem, amelyet képviseltek. A nemzetet mind a nácik, mind a szovjetek úgy értelmezték, mint amely a múlt változtathatatlan tényeit fejezi ki, és semmi köze a jelennel kapcsolatos emberi szándékokhoz. Mivel mindkét hatalom oly erőszakosan kormányozta Európa tekintélyes részét, e fajiság gondolata máig kísért, mint a meg nem történt történelem múmiakeze.

A szóban forgó Habsburgok történelemfelfogása elevenebb volt. A dinasztiák akár örök életűek is lehetnek, és ritka az olyan dinasztia, amelyik azt hiszi, ennél kevesebbet érdemel. Sztálin egy negyedszázadig, Hitler csak egy század egynyolcad részéig uralkodott. A Habsburgok viszont évszázadokon át. Istvánnak és fiainak, Albrechtnek és Vilmosnak, a 19. század gyermekeinek semmi okuk nem volt feltételezni, hogy a 20. lesz családjuk utolsó százada. Elvégre mit jelentett a nacionalizmus a szent német-római császárok családjának, amely túlélte a Német-római Birodalom pusztulását, a katolikus uralkodók családjának, amely túlélte a reformációt, a dinasztikus konzervatívok családjának, amely túlélte a francia forradalmat és a napóleoni háborúkat? Az első világháborút megelőző években a Habsburgok alkalmazkodtak a modern eszmékhez, de csak úgy, ahogy a tengerész lavíroz, ha váratlanul szél támad. A hajó továbbhalad, de némileg más pályán. Amikor István és fiai a nemzet szót írták zászlajukra, nem a történelmi törvényszerűség érzéke vezérelte őket, nem volt olyan előérzetük, miszerint a nemzeteknek fel kell lépniük és hódítaniuk kell, a birodalmaknak pedig megrengeniük és elbukniuk. Úgy gondolták, hogy Lengyelország és Ukrajna szabadsága összeegyeztethető az európai Habsburg-uralom kiterjesztésével. Időérzékük az örök lehetőségekre épült, az életet úgy fogták fel, mint amely a dicsőség feltámadó sugarainak mozzanataiból áll, ahogy a harmatcsepp várja a napfelkeltét, hogy kibontsa a színek egész spektrumát.

Számít-e, hogy a harmatcsepp egy lovaglócsizma fekete talpán végzi? A szóban forgó Habsburgok elvesztették háborúikat, és amíg éltek, nem szabadították fel nemzeteiket; akárcsak választott nemzeteiket, őket is legyűrték a nemzetiszocialisták meg a sztálinisták. Ám kivesztek a totalitárius hatalmak is, amelyek meg- és elítélték őket. A nemzetiszocialisták és a kommunisták uralmának borzalmai nem teszik lehetővé, hogy a 20. század európai történelmét a közjó gyarapodásához vezető fejlődésnek tekintsük. Nagyjából ugyanezért nem könnyű a Habsburgok 1918-as bukásában egy felszabadulási időszak kezdetét látnunk. Akkor hát hogyan értékeljük Európa jelenkori történelmét? Meglehet, ezek a Habsburgok a maguk fáradt örökkévalósági komplexusával és a pillanatnyi látszat reményteli elismerésével valamit mégiscsak tudnak nyújtani. Elvégre a múlt minden pillanatában ott van az, ami nem történt meg és valószínűleg soha nem is fog megtörténni, például az ukrán monarchia vagy egy Habsburg-restauráció létrejötte; de benne van az is, ami lehetetlennek látszott, ám mégis lehetségesnek bizonyult, például az egységes ukrán állam vagy az egyesítésre törekvő Európán belül a szabad Lengyelország megszületése. És ha ez érvényes a múlt megfelelő pillanataira, akkor a jelen pillanatra ugyanúgy vonatkozik.

Ez idő szerint, hosszú száműzetés után, Mária Krisztina ismét Lengyelországban, ifjúsága kastélyában él.1 Az apja képviselte lengyel ügy győzedelmeskedett, sőt nagybátyjának a független Ukrajnáról szőtt egzotikus ábrándja is megvalósult. Lengyelország belépett az Európai Unióba. Az ukrán demokraták, amikor a hazájukban tartandó szabad választásokért tüntetnek, az európai zászlót lengetik. Nagyapja elképzelése, miszerint a hazafiságot össze lehet egyeztetni egy magasabb rendű európai lojalitással, furcsa módon látnokinak bizonyult.

2008-ban Mária Krisztina ott él nagyapja kastélyában, és történeteket mesél a végüktől a kezdetükig. Nagybátyjának, a Vörös hercegnek a történetét azonban vagy nem ismeri, vagy nem akarja elmondani. Ez a történet 1948-ban, egy kijevi halálesettel végződik, de korábban, még a hercegnő születése előtt kezdődött, amikor is nagybátyja, Vilmos fellázadt a nagyapa lengyelországi tervei ellen, és Lengyelország helyett Ukrajnát választotta. Vagy talán még korábban, amikor Habsburg Ferenc József császár oly sokáig uralkodott egy soknemzetiségű birodalomban, ahol lengyelek és ukránok szabadon álmodozhattak a jövőről, amely meghozza a nemzeti felszabadulást. Ferenc József volt hatalmon, amikor István 1860-ban a világra jött, és akkor is ő uralkodott, amikor 1895-ben Vilmos megszületett. Ő ült a trónon, amikor István elhatározta, hogy lengyelesíti a családot, és akkor is, amikor Vilmos Ukrajnát választotta. Ennek megfelelően a történet száz évvel korábban, 1908-ban kezdődhet, amikor István egy lengyel kastélyban telepítette le családját, Vilmos saját nemzeti királyságról kezdett álmodozni, Ferenc József pedig a maga császári uralmának hatvanadik évfordulóját ünnepelte.

ARANY
bigyo
A császár álma

Egyetlen európai dinasztia sem uralkodott olyan sokáig, mint a Habsburgok, és egyetlen Habsburg sem uralkodott olyan sokáig, mint Ferenc József. 1908 decemberének második napján a birodalom társadalmának krémje gyűlt össze a bécsi Udvari Operaházban, hogy megünnepelje a császár uralkodásának 60. évfordulóját. A nemesek és az arisztokraták, a tisztek és a tisztségviselők, a püspökök és a politikusok le akarták róni tiszteletüket annak a férfiúnak a szívóssága és kitartása előtt, aki Isten kegyelméből uralkodott fölöttük. A gyülekezőhely a zene otthona, egyszersmind az időtlenség temploma is volt. A Ferenc József idejében emelt más nagyszabású bécsi épületekhez hasonlóan az Udvari Operaház építészeti stílusa is a reneszánsz jegyeit viselte magán, miközben Európa legszebb modern sugárútjára nézett. Egyike volt a Ring gyöngyszemeinek; így hívták a körkörös sugárutat, amely szintén Ferenc József uralkodása alatt épült ki, jelezvén a belváros határait. Szegények és gazdagok akkor is, akárcsak napjainkban, villamoson utazhattak körbe a Ringen, ameddig tetszett, mert a jegyük az örökkévalóságig szólt.

A császár ünneplése már előző este megkezdődött. A bécsiek a Ring körül és városszerte egy szál gyertyát gyújtottak az ablakukban, amely halvány aranyló fényt vetett az esti sötétbe. Ez a szokás hatvan évvel korábban alakult ki Bécsben, amikor Ferenc József forradalom és háborúk közepette foglalta el a Habsburgok trónjait, majd hosszú uralkodása alatt az egész birodalomban elterjedt. A Habsburgok hű alattvalói nemcsak Bécsben, hanem Prágában, Krakkóban, Lvovban, Triesztben, Salzburgban, Innsbruckban, Ljubljanában, Mariborban, Brnóban, Csernovicban, Budapesten, Szarajevóban és Közép- és Kelet-Európa számtalan más nagyvárosában, városában és falujában is lerótták tiszteletüket, és bizonyságot tettek odaadásukról. Betöltve a maga hat évtizedét, Ferenc József volt az egyetlen uralkodó, akit sok millió alattvalójának túlnyomó többsége – németek, lengyelek, ukránok, zsidók, csehek, horvátok, szlovének, szlovákok, magyarok, románok – valaha ismert. És mégis: a bécsi arany csillogás nem nosztalgiát tükrözött. A város központjában a hunyorgó gyertyák ezreit milliónyi villanykörte ragyogta túl. A Ring fenséges épületeit elektromos izzók ezrei világították ki. A tereket és útkereszteződéseket hatalmas elektromos csillagok díszítették. Magát a császári palotát, a Hofburgot is villanyfény borította. Egymillió ember hagyta el otthonát, hogy része legyen a látványosságban.

December 2-ának délelőttjén a Hofburgban Ferenc József a főhercegek és főhercegnők hódolatát fogadta: ezek a királyi vérből való hercegek és hercegnők az ünnepelthez hasonlóan a múlt Habsburg császárainak örökösei voltak. Bár legtöbbjüknek Bécsben is volt palotája, a birodalom legkülönbözőbb részeiből jöttek, onnan, ahol menedéket kerestek az udvari élet elől, vagy ahová a becsvágyuk szólította őket. István főhercegnek például két palotája volt a császári délvidéken, az Adriai-tengernél, és két kastélya egy galíciai völgy északi részén. István és hitvese, Mária Terézia ezen a délelőttön hat gyermekét is magával hozta a Hofburgba, hogy leróják tiszteletüket a császár előtt. Legkisebb fiuk, Willy tizenhárom éves volt: az udvari etikett szerint épp elég idős ahhoz, hogy jelen legyen. A kéklő tenger partján nevelkedett Willyt egyszer csak körülvették családja hatalmának és évszázados múltjának aranyozott felségjelei. Egyike volt ez a ritka alkalmaknak, amelyeken apját, Istvánt a ceremóniához illő teljes díszben látta. Nyakát az Aranygyapjas Rend nyaklánca fogta körül, a legfenségesebb lovagi társadalmak e díszes jelvénye. Úgy tűnik, Willy bizonyos távolságot tartott e pompától. Bár élt az alkalommal, hogy megtekintse a császári kincstárat, ahol a trónokat és ékszereket őrizték, a szertartásmestert úgy idézte fel, mint aranykakast.

Este az Udvari Operaházban a császár és a főhercegek újra, ezúttal közönség előtt találkoztak. Hat óráig a többi vendég is megjött, és elfoglalta helyét. Röviddel hét óra előtt a főhercegek és főhercegnők, köztük István, Mária Terézia és gyermekeik, a végszavukra vártak. A megfelelő pillanatban a főhercegek és főhercegnők látványosan bevonultak az előcsarnokba, és együtt indultak páholyaik felé. István, Willy és a család egy bal oldali páholyban helyezkedett el, és állva maradt. Csak ekkor jelent meg maga Ferenc József császár, egy 78 éves férfi, aki hatvan év óta uralkodott. Görnyedt volt, de erőteljes, oldalszakálla impozáns, arca kifürkészhetetlen. Megköszönte vagy inkább tudomásul vette az erkélyekről felhangzó tapsot. Kis időre megállt. Ferenc József közismert volt arról, ahogy állt: minden nyilvános programon állva maradt, miáltal ezek, mindenki örömére, hamar véget értek. Ugyanilyen ismert volt szívósságáról: túlélte öccse, felesége és egyetlen fia halálát. Embereket és nemzedékeket hagyott maga mögött, úgy tűnt, hogy magát az időt is túléli. Most azonban, pontosan hét órakor, helyet foglalt, és kezdetét vehette az újabb látványosság.

Amikor a függöny felment, a közönség tekintete a jelenkor császáráról egy múltbeli császárra vándorolt. A császár álma, egy, a jubileum tiszteletére írott egyfelvonásos, a legelső Habsburg császárt, Rudolfot választotta hőséül. A közönség úgy ismerte Rudolfot, mint azt a Habsburgot, aki a 13. században a Habsburg-családot azóta is uralkodó dinasztiává tette. Ő volt az első Habsburg, akit hercegi társai 1273-ban német-római császárrá választottak. Jóllehet a sok száz kisebb-nagyobb fejedelemségből álló középkori Európában ezzel a címmel csak korlátozott hatalom járt, viselője egyaránt igényt tartott a kimúlt Római Birodalom örökségére és az egész keresztény világ vezetésére. 1278-ban Rudolf hódította el háborúban az osztrák területeket a félelmetes cseh Ottokár királytól, s ezek a területek váltak annak az örökletes birodalomnak a központjává, amelyet aztán a fiaira hagyott, azok pedig az őket követő Habsburgokra, egészen magáig Ferenc Józsefig.

A színpadon Rudolf császár fennhangon aggódni kezd a szóban forgó osztrák területek sorsáért. Hódításaival a háta mögött a jövő nyugtalanítja. Mi lesz a területekkel, amelyeket fiaira hagy? Méltó utódoknak bizonyulnak-e a fiúk? És őket vajon miféle Habsburgok követik majd? Rudolfot, ezt a szálfatermetű, karcsú és meglehetősen kegyetlen személyiséget alacsony, tömzsi és szeretetre méltó színész alakította. A valójában brutálisan aktív férfiú a színpadon megnyerő fickóvá válik, aki szundikálni szeretne, és el is alszik a trónján. Háta mögött feltűnik a Jövő szelleme, és felvilágosítja, milyen dicsőségeket arat majd a Habsburg-ház az eljövendő századokban. Szelíd muzsika hangjaira Rudolf megkéri a Jövőt, hogy legyen a kalauza. Ekkor a Jövő öt álomképet varázsol elé, hogy megnyugtassa: hódításait az emberek megvédik majd, és nagy becsben tartják.1

Az első álomkép azt a házassági szerződést jeleníti meg, amelyet két nagy királyi ház köt egymással. 1515-ben a Habsburgok kockázatos vállalkozásba bocsátkoztak a Jagellókkal, Lengyelország uralkodóházával, Kelet-Európa első számú családjával. A kettős házasság egyezményével kockára tették saját koronabirodalmukat, cserébe azért a lehetőségért, hogy megszerzik a Jagellókét. Jagelló Lajos Lengyelország, Magyarország és Csehország királyaként vezette hadba seregeit az Oszmán Birodalom ellen az 1526-os mohácsi csatában. Miután hadereje vereséget szenvedett, ő maga menekülés közben lovával egy patakba fulladt. A házassági egyezmény folyományaként halála után Habsburg feleségének fivére magának követelte a cseh és a magyar koronát. Csehország és Magyarország Habsburg-koronabirtokok lettek, amelyeket az egymást váltó Habsburg uralkodók, egészen Ferenc Józsefig bezárólag, maguknak követeltek. Corvin Mátyás magyar király a 15. században így írt: „Háborút viseljenek mások – te, boldog Ausztria, házasodj! Amit másoknak Mars ad, rád Vénusz ruházza.” Mátyás Spanyolország megszerzésére célzott: egy Habsburg olyan lányt vett feleségül, aki hatodik helyen állt a trónutódlásban, és aztán csak nézte, ahogy a másik öt sorban meghalt. És a magyar királyság is ezt az utat követte.

A Magyarország fölötti uralom azonban, ahogy a Jövő tudatja Rudolffal, nem is olyan egyszerű. A Habsburgok és az oszmánok között háború dúlt. 1683-ban az oszmánok százezer katonával magát Bécset vették ostrom alá. Szerte a Habsburgok uralta területeken megkondultak, majd elhallgattak a templomi harangok, riasztva a lakosságot, mielőtt városaikat elfoglalta a török. Bécs ostromával a Habsburgok csapdába kerültek, és északi szomszédjuktól, az ugyancsak katolikus Lengyelországtól kaptak segítséget. A lengyel király a maga félelmetes lovassága élén délre sietett, és egy, a város fölötti dombon ütött tábort. Lovagjai, ahogy egy muszlim krónikás felidézte, fekete szurokáradatként zúdultak az oszmán táborokra, mindent felemésztve, amihez értek. Bécs felszabadult. A második álomképben a Jövő megmutatja Rudolfnak a Habsburg császár és a lengyel király találkozását. Az oszmánok vereséget szenvedtek, és a Habsburgok immár elvitathatatlanul Magyarország és Közép-Európa uralkodói lettek.

Egy háborút tehát megnyertek a Habsburgok, ám most a házasodással gyűlt meg a bajuk. Ahogy a Jövő Rudolfnak elmagyarázza, utódlási válságokkal kerültek szembe. A Habsburgok Európa és a világ jelentős részén egyazon család két ágaként uralkodtak; az egyik adta Spanyolország és távoli gyarmati birtokainak urait, a másik a német-római császárokat, Közép-Európa uralkodóit. 1700-ban a család spanyol ága kihalt, és a közép-európai ág sikertelenül küzdött Spanyolország és birodalma megszerzéséért – miközben ebből az ágból sem született utódlásra jogosult férfi örökös. E problémát orvosolta a Pragmatica Sanctio, amelyet a Jövő harmadik álomképe jelenít meg. Ebben a császár a nyolcéves Mária Terézia főhercegnő jelenlétében kihirdeti, hogy ez a leány lesz az utóda. Mária Terézia 1740-ben foglalta el a Habsburgok trónjait, hogy majd a leghíresebb Habsburg uralkodóvá lépjen elő. A Jövő biztosítja Rudolfot, hogy a császárnő-királynő erős kézzel uralkodott.

Mária Terézia uralkodóként a logikai végletekig érvényesítette a házassági imperializmus családi elvét – ezt tárja fel Rudolfnak a Jövő a negyedik álomképben. 1763-at írunk; Mária Terézia és családja a zongoránál ülő ifjú Mozartot tapsolja meg. Jelen van a császárnő mind a tizenhat gyermeke. A Mozartra való utalás finoman jelzi, hogy a Habsburgok civilizált uralkodók és a művészetek patrónusai voltak, ám a kép legfőbb üzenete az, hogy Mária Terézia méhének és szellemének köszönhetően terjesztette ki a család hatalmát Európában. Legidősebb fiát uralkodónak nevelte, majd társuralkodóként vette maga mellé, lányait pedig, ahányat csak lehetett, európai uralkodókkal házasította össze. József, a legidősebb fiú, a felvilágosult abszolutizmus képviselője, anyjához hasonlóan a Habsburg-monarchia messzire nyúló tartományait akarta jól kormányzott állammá alakítani. Mária Antóniából, a legfiatalabb lányból, akire inkább francia nevén mint Marie Antoinette-re emlékeznek, a francia forradalom legfőbb bűnbakja lett.

Mária Terézia tehát útnak indította lányát, hogy a francia trónörökös felesége legyen, és ezzel jellegzetes példáját adta a Habsburgok házassági diplomáciájának. Franciaország a Habsburgok hagyományos ellensége volt. Habár mind Franciaország, mind a Habsburg-monarchia katolikus ország volt, az előbbi támogatta a Bécs ellen vonuló iszlám hitű oszmánokat. Mi több, egy francia diplomata még vesztegetéssel is próbálkozott, hogy megakadályozza a lengyel beavatkozást. A 16–17. század vallásháborúiban Franciaország protestáns fejedelmeket támogatott a Habsburgok ellenében. A francia Bourbon-dinasztia volt a Habsburgok legfőbb vetélytársa az európai kontinens fölötti hatalomért zajló küzdelemben. A Habsburgokkal való évszázados szembenállásuk során teremtették meg a franciák a modern diplomáciát, amelynek alaptétele volt, hogy az állam érdekei minden más szempontot megelőznek. E könyörtelen álláspont leküzdését a Habsburgok egy fiatal lány levetkőzésétől várták. Amikor a tizennégy éves Mária Antóniát 1773-ban, a Rajna folyónál megfosztották osztrák ruházatától, jelképes módon átalakult Marie Antoinette francia főhercegnővé, vagyis szerepet vállalt az Európa két legnagyobb dinasztiája közötti házassági paktumban, és ezzel megerősítette a régi rend létjogosultságát.

Tizenhat évvel azután, hogy Mária Terézia a Bourbonok ellenséges érzületét leánya odaajándékozásával próbálta leszerelni, a francia forradalom megdöntötte a királyságot. Marie Antoinette-et megfosztották a francia királyné címétől: egyszerű polgárasszony lett, akit hazaárulással és még ennél is súlyosabb bűnökkel vádoltak. A guillotine már lenyakazott olyan személyeket, akiket ismert és szeretett. 1792-ben börtönében felszólították, hogy csókolja szájon annak a hercegnőnek a levágott fejét, akihez a híresztelések szerint leszbikus szerelmi kapcsolat fűzte. 1793-ban azon a címen ítélték el, hogy útjába állt a forradalomnak, és szexuálisan megrontotta a fiát. A Forradalom terén fejezték le.2

Miközben a francia forradalom az 1790-es években terrorba, majd diktatúrába fordult, Bonaparte Napóleon és dicsőséges hadai azzal próbálkoztak, hogy a régi rendet egész Európában megdöntsék. Napóleon újfajta politikát honosított meg: azt akarta, hogy az uralkodók ne egy isteni hierarchiát képviseljenek, hanem a népekre hivatkozzanak. Miután 1804-ben Franciaország császárává koronáztatta magát, rokonait ültette ama új királyságok trónjára, amelyeket a Habsburgoktól és más vetélytársaktól elragadott területeken alapított. 1810-ben a Habsburgok ismét megpróbálkoztak a házassági politikával, és felajánlották, hogy Napóleon vegye nőül császáruk lányát. Az egyezséget Klemens von Metternich, a Habsburgok eszes diplomatája hozta tető alá. Az ifjú párt összeadták, és mind a ketten elégedettek voltak. A Habsburgok semlegesítése után Napóleon 1812-ben Moszkva ellen vonult. A cári birodalom eleve kudarcra ítélt lerohanása volt az a katasztrófa, amely megfordította az események menetét. 1813-ban a Habsburgok is csatlakoztak a Napóleon elleni győztes koalícióhoz, és a francia császár végül döntő vereséget szenvedett.

A francia forradalom és a napóleoni háborúk szolgáltak előjátékul az ötödik álomképnek, amelyet a Jövő bemutat Rudolfnak: ez az 1814–15-ös bécsi kongresszusról szólt. Egy második emeleti teremben, ahonnan három ablak nyújt kilátást a császári fővárosra, és amelynek mennyezetén négy rostély mögött fülelnek Metternich kémei, ahol öt ajtó áll a tárgyaló felek rendelkezésére, kikovácsolják az európai békét. A mű két vezérelvre épült: tiszteletben kell tartani a törvényt, miszerint a monarchiákban dinasztiák leszármazottai uralkodnak; és olyan hatalmi egyensúlyt kell kialakítani, hogy egyetlen állam se dúlhassa fel a kontinens békéjét. Ez az utolsó álomkép, amelyet a Jövő Rudolf elé tár, tele van reménnyel. A Habsburgok, azon túl, hogy győztesen kerültek ki a napóleoni háborúkból, sarkalatos szerephez jutottak: olyan hatalommá váltak, amelynek érdekében állt Európa stabilitása, saját stabilitása pedig a többi európai nagyhatalom érdekeit szolgálta. Az így létrejött koalícióban valamennyi szövetségesük – a britek, az oroszok és a poroszok – magáévá tette ezt az egyezséget. Franciaország pedig, ahol helyreállították a monarchiát, ismét elfoglalta az őt mint európai nagyhatalmat megillető helyet.

A Jövő tehát leszűri a tanulságot: a világon minden rendben van. Rudolf ravaszsággal és erőszakkal megszerzett birodalmát fenntartja és gyarapítja a sok szerencsés házasság, a női hatalom és a tapintatos diplomácia. Mialatt a színdarab a végéhez közeledik, Rudolf elfogadja dinasztiája történetének e lágyabb változatát, mondván, maga is belefáradt a háborúba, és örömmel üdvözli a béke megszületését.

A színmű szerzője, egy grófnő, akinek egy kormánybizottság is a segítségére volt, a béke témájának kiemelésével megkerülte az elveszett dicsőség problémáját. A Habsburgok ügyesen manővereztek a bécsi kongresszuson, megerősítették igényüket északon a régi lengyel területekre, délen az Adriai-tengerre, de még az ekként megnövelt ország is csupán egy közép-európai birodalom maradt.

Amint azt a közönség is jól tudta, a Rudolf és Ferenc József között uralkodó császárok jóval becsvágyóbb igényekkel léptek fel, és sokkal nagyobb területeket birtokoltak. Néhányan az egész világra vagy még annál is többre tartottak igényt. Habsburg Károly, akinek ó- és újvilági birodalmában soha nem nyugodott le a nap, személyes jelszavának a „Plus ultrát” („Túl, és azon is túl”) választotta. Fia, Fülöp olyan érmet veretett, amelyen az „Orbis non sufficit”, azaz „A világ nem elég” felirat állt. Tartós visszhangot keltett Habsburg Frigyes nevezetes megfejtése, amelyet az AEIOU magánhangzósorról adott: a 15. századi latinban „Austria est imperare orbi universo”; az eljövendő századok német nyelvén „Alle Erdreich ist Oesterreich untertan”; avagy saját korszakunk egyetemes nyelvén „Austria’s empire is our universe” („Ausztria birodalma a mi világegyetemünk”).

Ferenc József szívéhez talán az AEIOU egy további fordítása állt a legközelebb: „Austria erit in orbe ultima” – „Ausztria túlél mindenki mást” vagy „Ausztria a világ végéig fog állni”. Ez volt Ferenc József atyjának is a legkedvesebb mottója, és ezt idézte fel jellegzetes módon tulajdon fia is, akit az első Habsburg császár tiszteletére Rudolfnak kereszteltek. Húsz évvel korábban, 1888-ban Rudolf trónörökös szenvedélyesen bírálta apját, amiért az lemondott a birodalmi múlt dicsőségéről, és beérte egy másodrendű európai hatalom középszerű sorsával. Rudolf kifejtette, hogy a határtalan becsvágy hagyományos látomásait nehéz összeegyeztetni egy olyan történelemmel, amely minduntalan diplomáciai kompromisszumokba torkollik. Ez a frusztrált lelkiállapot volt az egyik ok, amiért a modern felfogású Rudolf, Ferenc József fia és örököse, 1889-ben főbe lőtte magát.3

Meglehet, Ferenc József el tudta fogadni a dicsőségről való lemondást. Az is lehet, hogy paradox módon éppen ez volt nagyságának a kulcsa. De még ez esetben is minden bizonnyal feltűnt neki valami más az előadásban. A színdarab az ő ünneplésére íródott – ám az álomképek egyike sem foglalkozott uralkodásának hatvan évével. A császár álmának cselekménye 1815-ben, Ferenc József születése előtt tizenöt évvel ér véget. Őt magát kihúzták a darabból, hosszú életének minden eseményével és teljesítményével egyetemben.

Ferenc József nagyjából egyidős volt a nacionalizmus kialakulásával: 1830-ban született, abban az évben, amikor Párizsban a helyreállított monarchia ellen kitört a forradalom, és a lengyel felkelők kis híján lerázták népükről az Orosz Birodalom igáját. A Habsburgok, akik a bécsi kongresszuson megnövelték területeiket, szemben találták magukat az olasz, német, lengyel és délszláv nemzeti kérdésekkel.

Ezek a nemzeti kérdések Napóleon búcsúajándékainak is tekinthetők. Ő Itália királyának is nevezte magát. Eltörölte a Német-római Birodalmat és több tucat német kisállamot, ekként utat törve a német egységnek. Megteremtette az illír királyságot, ahogy a délszlávok területeit elnevezte; ezek a népek később szerbekként, horvátokként és szlovénekként váltak ismertté. Varsói Hercegség néven részben helyreállította Lengyelországot, amelyet a birodalmi felosztás a 18. század végén eltüntetett a térképről. A Habsburgok és szövetségeseik megsemmisítették ezeket a napóleoni formációkat, a nacionalizmust pedig forradalmi eszmének tekintették, amelyet egész Európában el kell fojtani. Az immár kancellárrá kinevezett Metternich kiadta rendőrségének a parancsot, hogy tartóztassa le az összeesküvőket, cenzorait pedig arra kötelezte, hogy az újságokból és a könyvekből gyomláljanak ki minden gyanús részletet. A fiatal Ferenc József Habsburg-monarchiája rendőrállam volt.4

Míg Ferenc Józsefet az 1830-as és 40-es években arra nevelték, hogy egy konzervatív birodalom uralkodója legyen, a hazafiak tarka térképet festettek a jövő Európájáról, ahol a helyi színek átütnek a birodalmak fekete határain. 1848 februárjában újabb forradalom tört ki Párizsban. A Habsburgok tartományaiban büszke történelmi múltra visszatekintő és népes nemesi osztályokkal bíró nemzetek – németek, lengyelek, olaszok és magyarok – kaptak az alkalmon, hogy tiltakozással és felkelésekkel sarokba szorítsák a Habsburgokat. A nemességnek a nagyobb helyi hatalomra irányuló, hagyományos követeléseit a nemzeti szabadság új retorikájába öltöztették. Metternich kancellárnak egy mosodáskocsin kellett Bécsből elmenekülnie.

Ferenc Józsefet zsenge korban, alig tizennyolc évesen ültették a trónra. A lázongó nemesség országai ellen másoktól – a románoktól, a horvátoktól, az ukránoktól és a csehektől – kért segítséget. Egyes nemzetek felkeltek császáruk ellen, mások hűek maradtak hozzá, de ezek is, azok is letették a névjegyüket, és hírt adtak magukról. Így hát a lázadó nemzeteket hiába verték meg a csatatéren, a nacionalizmus elve általánossá vált, és megerősödött. Mi több, az új császár csöndes társadalmi forradalmat vezetett be. Hogy a paraszti nemzetek támogatását elnyerje, felszabadította a parasztságot a földesurakkal szembeni kötelezettségeik alól. A parasztok gyermekeiből és unokáiból jómódú gazdálkodók vagy akár városi polgárok lehettek. Az olyan népek, amelyeken belül nem alakult ki hagyományos nemesi osztály, előbb-utóbb jogokra érdemes nemzeteknek tartották magukat.

1848-ban a hazafias eszmék nagy visszhangot keltettek, ám gyakorlati ellentmondásaik is lelepleződtek. A nemzetek, amelyek a nemzeti felszabadulás nevében képesek voltak hadba szállni császáruk ellen, mind más nemzeteket akartak elnyomni: a magyarok a szlovákokat, a lengyelek az ukránokat, az olaszok a horvátokat, és így tovább. Ebben a helyzetben Ferenc József navigálhatott az ellenséges indulatok között, és megtervezhette a legfelső hatalomhoz visszavezető politikát. A magyarokat, vagyis azt a nemzetet, amely a legütőképesebb hadsereget állította ki, végül a Habsburg-monarchiához hűséges tisztek és katonák győzték le (noha Ferenc Józsefnek megalázó módon a szomszédos Orosz Birodalom hadseregét is segítségül kellett hívnia). Az írók felvethették, a felkelők nyomatékosíthatták a nemzeti kérdéseket, de a válaszokat az uralkodók és a hadvezérek adták meg.

Az 1848-as forradalmak, amelyeket népek tavaszaként szokás emlegetni, alaposan megleckéztették a királyokat és a császárokat. 1848 után az uralkodók felismerték a nacionalizmus kockázatait és lehetőségeit, és újfajta vetélkedés támadt köztük. Mivel uralkodóikat a nemzetek nem választhatták meg, most az uralkodók választottak maguknak nemzeteket. A nagydíj Németország volt, harmincvalahány állam, amelyek ha egyesülnek, Európa leggazdagabb és legerősebb országát alkotnák. Az 1850-es években Ferenc József megpróbálta az összes német államot jogara alatt egyesíteni: felszólította az alacsonyabb rangú uralkodókat, hogy vessék alá magukat a hatalmának – a kísérlet azonban kudarcot vallott.

A német államok egyesülése a Habsburgok nélkül ment végbe. Poroszország, korábban a Habsburgok vazallus állama, talált rá a módszerre, hogy a dinasztikus uralmat egyesítse a német nacionalizmussal. Poroszország tekintélyes méretű német monarchia volt, fővárosa Berlin; uralkodói a Hohenzollern-dinasztiából kerültek ki. A Hohenzollernekből, akik valamikor a Habsburgok alárendeltjei voltak, most az utóbbiak vetélytársai lettek. Amikor a Habsburgoknak szavazatokra volt szükségük, hogy német-római császárok maradjanak, a Hohenzollernek különböző kegyekben részesültek. Amikor a Habsburgoknak a spanyol örökösödési háborúban segítségre volt szükségük, hajlandók voltak a Hohenzollerneknek királyi címet adományozni. Frigyes Vilmos, a legnagyobb Hohenzollern uralkodó létrehozta az államhatalom két oszlopát: a pénzügyi hivatalt és az állandó hadsereget. 1683-ban, amikor a Habsburgok kegytárgyakat olvasztottak be, mert aranyra volt szükségük, hogy megvédjék fővárosukat a törökök ostromától, Poroszország adórendszert vezetett be. 1740-ben Poroszország nem fogadta el a Pragmatica Sanctio érvényességét, kétségbe vonta Mária Terézia jogát az uralkodásra, és megtámadta a Habsburg-monarchiát, elfoglalva Szilézia, e gazdag tartomány nagy részét. A Hohenzollern-dinasztia most nem csupán egy volt a királyi házak közül: a nagyhatalommá vált Poroszország a harctéren is megverte a Habsburgokat.5

1866-ban I. Vilmos király Poroszországa megtámadta Ferenc József Habsburg-monarchiáját. Königgrätznél a kisebb létszámú porosz erők fejlettebb fegyverzetüknek és szervezettségüknek köszönhetően döntő győzelmet arattak. A csapatok Bécsig is nyomulhattak volna, ám Otto von Bismarck porosz kancellár nem óhajtotta tönkretenni a Habsburgokat; azt akarta, hogy monarchiájuk akadály legyen Oroszország és az Oszmán Birodalom előtt, mialatt ő a még megmaradt német államokat is betagolja a nemzeti királyságba. Mihelyt 1870-ben háborút provokált Franciaország ellen, és meg is nyerte, elérte célját. Ez a háború sok kisebb német államot az ő pártjára állított, és a győzelem Poroszországot Európa legnagyobb katonai hatalmává tette. A német egyesülést 1871-ben, a versailles-i Tükörteremben kiáltották ki. Egy nagy porosz tábornok valamikor azt mondta, hogy a trón biztonsága költészet. Friedrich Schillernek, a legnagyobb német költőnek az volt a meggyőződése, hogy Németország akkor válik majd nemzetté, ha nemzeti színháza lesz. Mint kiderült, a nemzeti színházat pótolta a külföldön vívott háború. A toll sikeresebb, ha kard is társul hozzá.

Az 1866-os vereség és a Habsburgok kizárása Németországból mély hatással volt a Habsburg-család következő nemzedékére. Az 1860-ban született István főherceg a bismarcki nemzeti egyesülés korának gyermeke volt. Az 1866-os háborúban a porosz hadsereg gyorsan vonult át szűkebb hazáján, Morvaországon, ahol hamarosan a békét is megkötötték. Az 1870-es években, mialatt István morva földön nevelkedett, a tartomány szomszédja az irigylésre méltóan erős Németország volt. Úgy tűnt: a német egység a Habsburgokat örökös defenzívába szorítja. Vagy gyenge ellenség gyanánt szállnak szembe a németekkel, vagy gyenge szövetséges gyanánt csatlakoznak hozzájuk. Ferenc József nemzedéke tudta, hogy a világhatalmi státus elérhetetlen a számára, de Európáról és Németországról 1866-ig még álmodozhatott. Elsőként István és a többi ifjú főherceg nemzedéke nőtt fel egy olyan monarchiában, amely már nem volt európai nagyhatalom, és a német trónutódlás szempontjából jelöltként sem jött számításba.

Még a házasodási politika, a Habsburgok terjeszkedésének hagyományos eszköze is csak a vereségre emlékeztetett. 1886-ban, amikor Istvánt összeházasították egy Habsburg főhercegnővel, aki Toszkána hercegnője is volt, sorsát egy másik, nevezetesen az olasz nemzeti egyesülés árvájáéhoz kötötte. Míg István gyermekkorát Bismarck új Németországa határozta meg, ifjú hitveséét, Mária Teréziáét Franciaország Itáliában érvényesített nemzeti imperializmusa formálta. III. Napóleon, a franciák császára szította az olasz hazafiságot, és a Szárd–Piemonti Királysággal szövetkezve igyekezett Észak-Itáliát a Habsburgoktól elhódítani. 1859-ben a solferinói csatában Franciaország és Piemont legyőzte Ausztriát. Ez volt a nyitánya az egymást gyors iramban követő eseményeknek, amelyeket az olaszok Risorgimentónak, újjászületésnek neveznek, és amelyek eredményeként a félsziget számtalan kisebb államából létrejött az egységes Olaszország. Az olaszok a németek uszályában teremtették meg saját államukat. 1866-ban, amikor István szülőföldjén, Morvaországban a poroszok megverték a Habsburgok seregeit, a Habsburg-ház Velencét is elvesztette. Franciaországnak adták át a semlegességért cserébe, hogy aztán a franciák a szemük láttára Olaszországnak adományozzák.

Olaszország egységes nemzeti monarchiává alakult. Ekkor a győzelemittas olasz hazafiak követelni kezdték, hogy minden külföldi hatóság és erő távozzon országukból, beleértve magukat a franciákat is. 1870-ben, amikor Poroszország megtámadta Franciaországot, a francia csapatoknak el kellett hagyniuk Rómát, hogy a hazájukat védelmezzék – ám a porosz hadsereg így is behatolt Párizsba. Ahogy az egyesített Németország fővárosa Berlin lett, úgy lett Róma az egyesített Olaszországé. Franciaországot és Ausztriát, amelyek történelmi vetélytársak voltak az európai főhatalomért folytatott küzdelemben, egyaránt megalázták; az új Németországnak az egész kontinensen nem volt vetélytársa. Mária Terézia főhercegnő mindkét nagyapja olasz tartományok fölött uralkodott; ekként az egységes Olasz Királyság létrejötte következtében két, sehová sem vezető öröklési vonal keletkezett. Istvánnal kötött házassága így visszavonulás volt abból az Itáliából, ahol Habsburgok többé nem uralkodhattak.

Az álomképeknek tehát meg kellett állapodniuk 1815-nél, mert különben a nacionalizmus rémálmai jelentek volna meg. Ferenc József egy rendőrállamban jött a világra, amely arra törekedett, hogy fenntartsa, amije van; és egy forradalom idején lépett trónra. Uralkodása nem hozott békét, csak vereséget, nem hozott stabilitást, csak veszteségeket, nem hozott egyetemes hatalmat, csak bomlasztó partikularizmust. Úgy tűnt, mintha Ferenc Józsefen kívül minden uralkodó felülkerekedett volna a nacionalizmuson, és nemzeti monarchiák létrehozásával talált magának méltó helyet a modern Európában. Mindez a legkevésbé sem látszott álomképekhez illő témának.

A színdarabban Ferenc József hat évtizedes uralkodását egy másfajta művészet segítségével kellett bemutatni. A császár álmának vége felé Rudolf kijelenti, hogy meg van elégedve az álomképekkel, és azt kéri, táruljon fel a történet folytatása is. Segítőkészen ismerteti a dicsőség egy újabb változatát, amely lemond a területi hódításokról, és ezért felmagasztalja Ferenc Józsefet mint a legnagyobb Habsburgot. Rudolf a császárral szembenézve, két karját kitárva idéz az Újszövetségből, és a szeretetet nevezi meg mint legfőbb erényt és teljesítményt. A Jövő osztja Rudolf véleményét, és kijelenti, hogy Rudolfot és Ferenc Józsefet, akárcsak a többi Habsburgot, valamennyi népük forrón szerette.6

Ezután megjelenik a Szeretet maga egy nő képében (a szó ugyanis a németben nőnemű), aki átveszi a színpad közepén a Jövő és Rudolf helyét. Ami a császárt és népeit illeti, övé az utolsó szó. Miközben átrepült hegyek és völgyek, folyók és tengerek fölött, megfigyelte Ferenc József szerény alattvalóit a maguk mindennapi életében. Megnyugtatásul közli, hogy mind szeretik császárukat. A színmű utolsó szavait, amelyek a császár iránti hálát fejezik ki, a Szeretet adja elő a monarchia valamennyi népe nevében. Ekkorra az egész közönség tisztában van vele, hogy a szóban forgó császár már nem Rudolf, hanem Ferenc József. Amikor a függöny lement, minden szempár és minden taps Ferenc Józsefnek hódolt. A szeretet a maga látszólag ártalmatlan témájával egyesítette a jelent és a múltat, és a Habsburgok történetét egy ünnepélyes kódával fejezte be.7

És ez nem is volt merő hamisítás. A Habsburgok valóban szerették népeiket, amennyiben azok jelentették a koronabirtokokat, a hatalmat és a gazdagságot. A Habsburgok évszázadokon át olyan nyelveket használtak és olyan szokásokat sajátítottak el, amelyek a leginkább megkönnyítették az uralkodást. Szeretetük kozmopolita, megkülönböztetést nem ismerő, önző és átgondolatlan – tehát bizonyos értelemben tökéletes volt. Nem részesítettek előnyben semmilyen etnikumot, és egyikhez sem tartoztak. Ezzel az ifjú Willy is tisztában volt: „Etnikailag a családom nagyon vegyes volt.” Ha a Habsburgoknak egyáltalán volt valamilyen öröklött nemzetiségük, akkor az a családjuk volt. A modern nacionalizmus családi metaforákon át működött, azt hirdetve, hogy a nép megannyi testvérből áll, akiknek közös a hazájuk (gondoljunk a német „Vaterland” és az angol „motherland” szavakra). Mi szükségük volt a Habsburgoknak ilyen metaforákra, amikor a családjuk egymást követő nemzedékei egymást követő századokon át valóban uralkodtak, és amikor császárukat még a 20. században is alattvalók milliói tekintették apjuknak vagy nagyapjuknak? A Vaterland az a föld volt, amelyen apáik Európa-szerte tapostak, és azok a világtengerek, amelyeken az ősök hajóztak. Alattvalóik nacionalizmusát a dinasztia engedélyezhette, elviselhette, sőt egy szép napon még irányíthatta is.8

A szeretet témája tette lehetővé az átmenetet a Habsburgok egyik történelmi korszakából a másikba. A Habsburgok számára a szeretet évszázadokon át azt jelentette, hogy területért házasodjanak. A 19. században a szóban forgó szeretet (vagy szerelem) már nem eladósorban lévő Habsburg főhercegnők és külföldi uralkodók között alakult ki, hanem a Habsburgok számos népe és saját uralkodójuk, Ferenc József között. A szeretet már nem segített kiterjeszteni a birodalmat, de annak fenntartásához talán hozzájárulhatott. Ferenc József uralkodásának története 1848 óta egybeesett népei kibontakozó nacionalizmusának történetével, és alapkérdése volt, hogy a nacionalizmus összefér-e a személye és trónja iránti magasabb rendű lojalitással. Éppen azért, mert a több tucat nép fölött uralkodó Habsburg-monarchia nem válhatott nemzetállammá, Ferenc József és egymást váltó kormányai olyan módszereket kerestek és találtak, amelyekkel a nagy nemzeti egyesülések korában kezelni tudták a nemzeti különbségeket. Az utolsó ötven év a nemzeti kompromisszumok kora volt.

Ferenc József és miniszterei, akik az Itáliától és Poroszországtól elszenvedett háborús vereségek után a gyengék pozíciójából alkudoztak, sorban tettek engedményeket a különböző nemzeteknek. Az 1859-es itáliai sokk után Ferenc József 1860-ban kihirdette az októberi diplomát, amely egyfajta alkotmánynak volt tekinthető. Ez némi hivatalos tekintéllyel ruházta fel a Habsburg-koronabirtokok tartományi gyűléseit, ekként megbékítve a régebbi nemzetek hagyományos nemesi uralkodó osztályait. A diploma azt jelentette, hogy a császár elvben abszolút hatalmát a gyakorlatban össze lehet egyeztetni a regionális hatóságokéval. Az 1866-os, Poroszországtól elszenvedett katasztrófa után Ferenc József kiegyezett a nemesi nemzetek közül a legnagyobbal és legnehezebben kielégíthetővel: a magyarokkal. Az 1848-as magyarországi felkelés a legsúlyosabb volt a hasonló mozgalmak közül. Az 1867-es kiegyezés feltételeinek értelmében a magyar nemesség immár a birodalom felét tartotta ellenőrzése alatt.9

1867 után a Habsburg-monarchiát Ausztria–Magyarország néven ismerték, és nemzeteinek története elválik egymástól. Magyarország centralizáló politikát folytatott azzal a céllal, hogy a hatalom és a gazdagság a magyar dzsentri kezében maradjon. A birodalom másik felében, amelynek nem volt neve, de általában „Ausztriaként” említik, más elvek érvényesültek. Sajátos képződmény volt ez, amely úgy ölelte körül Magyarországot északkelettől északnyugatig, mint egy sziklán ülő érzéki asszonyszemélyt. Voltak benne olyan változatos koronabirtokok, mint északkeleten Galícia, amelyet Lengyelországtól ragadtak el, és lengyelek, ukránok és zsidók lakták, vagy mint délnyugaton Isztria és Dalmácia, amelyek korábban Velencéhez tartoztak, és ahol horvátok, szlovének, valamint olaszok éltek. Közéjük ékelődtek a régi Habsburg-koronabirtokok, ahol túlnyomó részben németek és csehek laktak. A zsidókat mindenütt meg lehetett találni, de különösen sokan voltak Galíciában és Bécsben; és az igazat megvallva valamennyi nemzet tagjai csaknem mindenütt jelen voltak. Az asszimiláció és a kétnyelvűség széles körben elterjedt. A császári tisztségviselők és katonatisztek népes osztálya nemzetiségtől függetlennek és a dinasztia hűséges szolgájának tekintette magát.

Ferenc József nemzeti politikája álomképekhez nem illett, mégsem volt híján bizonyos nagyságnak. A császár egy nagyszabású és előzmény nélküli kísérletet irányított: fennmaradhat-e a nemzetek Európájában egy soknemzetiségű birodalom, és ha igen, milyen elvekre épüljön? Az első alapelv az volt, hogy kompromisszumot kell kötni a történelmi nemzetekkel, amelyeknek nagy létszámú nemessége hagyományos önkormányzatot követel. Nem sokkal azután, hogy a Habsburgok Magyarországon belül szuverenitással ruházták fel a magyar nemességet, Galícia közigazgatási kormányzását a lengyel nemességre bízták. A második alapelv a paraszti társadalmak támogatására irányult, hogy e fölöttébb nemes országokban egyensúlyt teremtsen. 1848-ban a Habsburgok hozzájárultak a jobbágyság maradványainak eltörléséhez, 1867-ben pedig Ferenc József olyan alaptörvényt hirdetett ki, amely valamennyi nemzetet formálisan egyenrangúvá avatta. 1879-től miniszterei fokozatosan egyenlő választójogban részesítettek minden felnőtt férfit; ez a jog először az 1907-es választásokon érvényesült teljes mértékben. A parlament alsóháza már nem annyira a monarchia nemességét képviselte, mint inkább a birodalom teljes lakosságát.

A harmadik alapelv a csehekkel való folyamatos tárgyalást írta elő. Csehországban (hivatalos nevén Böhmen) és Morvaországban, a monarchia kellős közepén csehek éltek; az ő területeik voltak a leggazdagabbak, és ők fizették a legtöbb adót. A csehek jelentősége nemzeti adottságaikhoz és lakóhelyükhöz kötődött, de sokat nyomott a latban az is, amit képviseltek. A szláv népek közé tartoztak, és ezzel a monarchia jövőjét testesítették meg. Most, hogy a Habsburgokat elvágták Német- és Olaszországtól, a csehek rendeltetésszerűen váltak egy túlnyomórészt szláv népességű birodalom leendő vezetőivé. A monarchia lakosságának majdnem a fele szláv (cseh, lengyel, ukrán, szlovén, horvát vagy szerb) volt, a németek csupán a népesség negyedét tették ki, és csak mintegy húsz százalékot képviseltek a magyarok. A Habsburgoknak meg kellett őrizniük szláv alattvalóik hűségét, vagyis a becsvágyó cseh nemzeti mozgalmat is ki kellett elégíteniük. Ha az egyes szláv nemzetek elégedetlenek, még összefoghatnak a Habsburgok ellen, és a dinasztiát németnek és elnyomónak minősíthetik; esetleg arra is rászánhatják magukat, hogy a birodalom határain túli szláv államokkal, például a cári Oroszországgal vagy Szerbiával szövetkezzenek. 1905-ben István honi tartományában, Morvaországban a németek és a csehek önálló politikai csoportokat alkottak; a felnőttek számára külön választásokat rendeztek, a gyerekek külön iskolákba jártak.10

A 20. század eleje a nemzeti újjászületések kora volt. A költők és a történészek nemzeti történelmet hoztak létre azzal a céllal, hogy a tömegeket egyetlen kollektív mozgalomba toborozzák. A nemzeti drámák mindig három felvonásban íródtak: a múlt aranykorának külföldi betörés vetett véget; a jelent idegen zsarnokság borította sötétbe; a jövőt pedig a felszabadulás határozta meg. Az írók a népi nemzetek szalmájából a letűnt dicsőség aranyszálait szövögették, a Habsburgok pedig, maguk is régi alkimisták, hivatásos érdeklődéssel figyelték a folyamatot. A Habsburgok azt szerették volna, ha a nemzeti drámák elnyomásról szóló felvonása helyi keretek között marad, azaz a csehek panaszai például a helyi németekre szorítkoznak, és nem a Habsburgokat állítják pellengérre mint zsarnoki német dinasztiát; a galíciai ukránok a lengyel nemesek áldozatainak tekintik magukat, ahelyett hogy a Habsburgokat ítélnék el, amiért az uralkodás jogát a lengyelekre ruházták. A történet ilyetén beállítása esetén a Habsburg-monarchia lehet az az európai színpad, amelyen a nemzeti drámát előadják, ahelyett hogy a színészek egyikévé válna, akit le is lehet parancsolni a színpadról.

A Habsburgok azt remélték, hogy a nemesi nemzeteket kielégíthetik kompromisszumokkal, mielőtt még teljes nemzeti függetlenséget követelnének. Ugyanakkor a paraszti nemzetek támogatásától azt várták, hogy ily módon meghódíthatják a politika mezejére éppen belépő tömegeket. Azt hitték, hogy ezek a paraszti társadalmak a császárhoz való hűség hagyományos szokását képviselik majd a demokratikus politika korában. Az örökös tartományokban folytathatók viták és köthetők kompromisszumok, Bécs döntőbíráskodásával. A Habsburgok pedig továbbra is a középpontban maradnának, egyensúlyt teremtve a nemesi nemzetek és a paraszti népek között, biztosítanák maguknak mindkét fél lojalitását, és sérelmeiket Bécs helyett egymás ellen irányíthatnák.

Ferenc József tehát ily módon engedményeket tett a modern nacionalista politikának, mindazonáltal, ahogy egyszer Theodore Rooseveltnek megjegyezte, a régi iskola utolsó uralkodója volt. Egyik életrajzírója, aki őszintén csodálta, kijelentette: éppen azért volt erős, mert fogalma sem volt kora eszméiről. A császár nem használt sem telefont, sem liftet. Még ha éjszaka rosszul lett is, orvosa csak az előírásos szalonkabátban léphetett be hozzá. Megmaradt abszolút uralkodónak, aki hatalmát Isten kegyelméből származtatta. Az alkotmányos törvénykezést, a felnőtt férfiak választójogát, de még magát a parlamentet is olyan ajándéknak tekintette, amelyet az uralkodó juttat alattvalóinak, és úgy, ahogy adta, vissza is veheti. Az uralkodó döntött úgy, hogy az általa adományozott alkotmány szellemében és a parlament által elfogadott törvények alapján uralkodik. Ferenc József döntötte el, hogy vállalja a választójog fokozatos kiterjesztését, mert azt hitte, ezzel növeli hatalmát. Jelszava a „Viribus unitis” („egyesült erővel”) volt.

Uralkodásának sikerei reálisak voltak ugyan, de túl prózaiak ahhoz, hogy álomképek tárgyául szolgáljanak. Ezért az utolsó részben Rudolf gesztust tett Ferenc Józsefnek, drámai energiával hidalva át a hiányzó századot; az előadás legvégén pedig betöltötte a színpadot a Szeretet, hogy a közönség figyelmét uralkodójára irányítsa. A nézők természetesen mind tudták, hogy a birodalom bonyolult egyezségei szemben álló erők közti kompromisszumokon nyugszanak. A régi nemzetek tartományi parlamenteket kaptak, az újak szavazati jogot az ausztriai parlamentben. A régi nemzetek minisztereket adtak Ferenc Józsefnek, az újak képviselői haladó törvényeket dolgoztak ki. A régi nemzetek a császár környezetében kaptak helyet, az újakban iskolák létesültek a következő nemzedék számára. Minden kompromisszum megoldott egy-egy válságot, és óhatatlanul újabbakhoz vezetett; ám a monarchia jogi és politikai keretei között ezek is kezelhetők voltak. Ez a kényelmetlen, de elfogadható helyzet megfelelt mind a nacionalistáknak, akiknek megvoltak a maguk mérsékelten sikeres pillanatai, mind a császárnak, aki évtizedeket tölthetett a hatalomban. Ez az állapot sokáig tartott, és talán tovább is tarthatott volna.11

István főherceg tapsolt a páholyából, bár megvoltak a maga gondjai. Megértette, hogy a Szeretet ez esetben a nemzeti kompromisszumot képviseli, és ő el is fogadta mindkettőt, ám aggódott, hogy a nemzeti kompromisszumok kora a végéhez közeledik. Tudta, hogy a Habsburgok színpadának, amelyen az egyes nemzetek felmutathatták zászlójukat, bejelenthették igényeiket és megoldhatták nézeteltéréseiket, van egy sötét hátsó bejárata is.

A Habsburg Birodalmon belül a nemzeti kompromisszumok elég jól beváltak, de nem állhatták útját a monarchián túlról érkező nemzeti kihívásoknak. Az északi és nyugati határaik mentén kibontakozó nacionalizmus elűzte a Habsburgokat Német- és Olaszországból; keleten és délen további fenyegetések érlelődtek. Németországban és Olaszországban végbement az egyesülés, de két további, a lengyel és a délszláv még váratott magára. Istvánt, akinek a Balkánon is volt birtoka, leginkább a Habsburgok déli szomszédja, Szerbia nyugtalanította, amelynek uralkodó dinasztiája gyűlölte a Habsburgokat, és igényt tartott területeikre. A Habsburg-monarchia és Szerbia között terült el két vitatott tartomány, Bosznia és Hercegovina, amelyeket a Habsburgok néhány héttel korábban, 1908 októberében kebeleztek be. Most, 1908 decemberében az újságok tele voltak háborús híresztelésekkel. Az Udvari Operaházban ezen az estén jelen volt a Habsburgok vezérkari főnöke is, aki preventív háborút akart indítani Szerbia ellen.12

Amikor A császár álmát fogadó tapsvihar elült, Ferenc József rossz híreket kapott. Bécs aranyfénnyel árasztotta el, az Opera dicsőítette korát és népeit. Jubileumát azonban birodalmában nem mindenütt ünnepelték ilyen békésen. Prágában, ahol ugyanebben az időben ugyanezt a színdarabot adták elő, a csehek tiltakoztak, és zavargásokra került sor. A fekete-arany Habsburg-zászlókat, amelyeket az alkalom tiszteletére kitűztek, az emberek leszaggatták és megszentségtelenítették, sőt néhol el is égették, ahogy az Szerbiában is történt. Mi több, jó néhány cseh elhatározta, hogy magáévá teszi a szerbek ügyét. Bosznia és Hercegovina elcsatolása ellen tiltakozva azt kiáltozták: „Éljen Szerbia!”13

Ferenc Józsefnek nem sok ideje maradt a kérdés tanulmányozására. Prágában statáriumot hirdettek. A bécsi Udvari Operaházban ismét felhúzták a függönyt, és egy második produkció került színre. A hon üzenete című könnyed balettben táncosok és énekesek vonultak át nemzeti viseletben a színpadon, kinyilvánítva az egyes nemzetek császáruk iránti szeretetét. A balett végén, a császárral szemben állva, hatalmas kórust alkottak, hogy kollektív hűségük mellett tegyenek hitet. István a páholyából figyelte a táncosokat. Látta a monarchia tucatnyi nemzetét, amelyet megannyi népviselet jelképezett. Ő maga a Habsburg hercegek rendjelét, az Aranygyapjas Rend nyakláncát viselte, de tudta, hogy a jelmezeket cserélni lehet. István a kevésbé kiszámítható átváltozások híve volt. Galíciai kastélyában rövid határidővel jelentett be jelmezbálokat. Ő maga, mint bölcs tréfacsináló, mindig komikus álcát öltött.

István megértette a császár álmát a birodalomról, amelynek népei a nacionalizmus ellenére is ragaszkodnak uralkodójukhoz. Neki is megvolt a maga álma. A nacionalizmus éppoly elkerülhetetlen, mint a nemzeti egyesülés, ám nem szükségszerű, hogy ez meggyengítse a Habsburgokat. Németország és Olaszország a Habsburgok ellen fordította a nacionalizmust, Lengyelország és a délszlávok viszont kitartottak. Ezeket a nemzeti kérdéseket hallgatta el 1815-ben a bécsi kongresszus, és hallgattak róluk az álomképek is – az életben azonban golyók és szuronyok adtak nekik nyomatékot. Ferenc József azt tapasztalta, hogy a kompromisszum a fennmaradás kulcsa; ám olyan Habsburg még nem született, aki a statikus álomképek palettáján rátalált volna a nemzeti lelkesedés ragyogó színeire, vagy a nemzeti felszabadulás indulóinak erős dallamait összebékítette volna a hagyományos birodalom szelíd harmóniáival.

István úgy vélte: Lengyelország az utolsó ígéretes remény. Azt hitte, meglelte a módját, hogy a nemzeti kompromisszumot összeegyeztesse a birodalmi dicsőséggel. Elhatározta, hogy felajánlja személyét a lengyelek ügyének, és ezzel önmagán belül megteremti a nemzeti kompromisszumot. Nem akarta megvárni, hogy az általa vezetett nép imádattal vegye körül: ő csatlakozni akart ehhez a néphez. El fogja hagyni a Habsburgok színpadát a nemzeti politika nyers valósága kedvéért, és visszatér a galíciai koronabirtokra mint Habsburg főherceg, egyszersmind lengyel herceg. Elsajátította a lengyel nyelvet, tanulmányozta a lengyel művészetet és történelmet. Kastélyát lengyel stílusban építtette újjá, gyermekei mellé lengyel házitanítókat fogadott. Három lányához a lengyel arisztokrácia sarjai jártak látogatóba. Hadd vívják meg mások az eljövendő balkáni háborúkat, gondolta István; ő inkább a gyermekei által kötendő házasságokat követi nyomon, és megalapítja egy olyan nemzet királyi családját, amely még nem tudja, hogy erre van szüksége.

Lengyelország képzeletbeli királyság volt, és István élénk képzelettel büszkélkedhetett. Emellett egy élet tapasztalata állt mögötte. Morva földön gyermekként megfigyelte, hogyan alázzák meg a poroszok a Habsburgokat, és építik fel a maguk Németországát. Fiatalemberként olyan hercegnőt vett nőül, aki a Habsburgok itáliai uralmának romjai közül menekült. Feleségét elvitte egy, az Adriai-tenger partján épült palotába, ahonnan figyelemmel kísérhették Szerbia megerősödését és a délszláv egyesülés növekvő veszélyét. Legközelebb Lengyelországon lett volna a sor. István és családja azonban felkészülve várja ezt a fordulatot.

Willynek, a legkisebb fiúnak úgyszintén élénk volt a fantáziája. Az egész gyerekseregből egyedül ő örökölte István képzelőerejét. Elég nagy volt már ahhoz, hogy felfogja apja terveit, ahhoz is, hogy utánozza őt, és majdnem elég nagy a lázadáshoz. A lázadásnak Galíciából kell kiindulnia, a Habsburg-monarchia északi csücskének egy hideg kastélyából, ahol a fiú, saját önálló döntése alapján, ahhoz a néphez csatlakozik majd, amelyről apja tudomást sem vett: az ukránokhoz. Ám Willy ukrajnai álmának, csakúgy, mint apja lengyelországi álmának a gyökerei a birodalom déli részében keresendők, az Adriai-tenger meleg vizeinél. Az álomképek ezen a vidéken mozdultak meg és kezdtek csillogni, mint a hullámokon táncoló arany napsugarak.

Utószó

Żywiecben csakúgy, mint Bécsben, lármás mulatságokat rendezni bizonyos kockázattal jár. Köztudott, hogy Habsburg Mária Krisztina, aki ismét a város közepén álló kastélyban lakik, már panaszt tett emiatt. Annak is híre ment, hogy azzal fenyegetőzött: ő is meghív magához fiatalokat egy kis süteményre. A kastély már nem a családjáé: a városi hatóság képzőművészeti múzeumául szolgál. Néhány műalkotást maga Mária Krisztina ajándékozott a köznek.

Mária Krisztina egyedül él egy saroklakásban, mondhatni, a város vendégeként. A családi serfőzde a Heinekené, amely maga is berendezte saját történelmi múzeumát: egyaránt találhatók benne antik felszerelési tárgyak, szecessziós plakátok, a második világháborúról szóló videós montázsok és hangulatos múzeumi kalauzok fejhallgatóval és mikrofonnal. Megváltoztak a várost övező magaslatok is. A hótakaró gyorsabban olvad, mint régen, Mária Krisztina kislánykorában; a csúcsok hamarabb zöldellnek ki, és a növényzet évről évre tovább virul.

Mária Krisztina mindig feketében jár; kék szemével csak néz, de nem teremt kapcsolatot. Ha a szemébe akarunk nézni, az olyan, mintha a tenger felszínére próbálnánk koncentrálni. Kihívó gyorsasággal beszéli a két világháború közti lengyelt, mintha azt, amit elmond, csak hiányosan próbálná megértetni. Beszédébe angol és francia kifejezéseket vegyít; házitanítója ezelőtt hetven évvel talán közérthetőnek nevezte őket. A 21. század kezdetének szabad, demokratikus Lengyelországában ő az élő jelképe a hősies lengyel Habsburgoknak, akik Lengyelországot választották hazájuknak, és megszenvedtek választásukért. Mária Krisztina egész életében lengyel állampolgár maradt, és soha nem ment férjhez. A polgármesteri hivatal őrködik fölötte, és segít a látogatások megszervezésében.

Egy nyáron Mária Krisztinát szépségversenyek vagy tucatnyi nyertese kereste fel Żywiecben. Ez is, akár a Heineken-féle üzlet, jó reklám volt egy jobb időket látott turistaközpont számára. Szépségkirálynők találkoznak egy igazi hercegnővel. Az eseményt feltehetően egyenrangúak közti találkozásnak szánták. Manapság kényeztetik a királyi családok tagjait, úgy, ahogy ez Mária Krisztina Vilmos bácsikája idejében nem volt szokás, részben mert a szóban forgó családok már nem tartanak igényt hatalomra, részben mert a botrány is banalizálódott. Vilmos, mint egyfajta playboy, nagyon is valós kockázatokat vállalt. Ifjúkora nagy részében nem törődött mások véleményével, szexuális igényeinek teljes gátlástalansággal hódolt, és amikor az 1930-as évek Párizsában újra akarta kezdeni politikai pályáját, a bulvársajtó megszégyenítette. Napjainkban a botrány erejéből már nem telik királyi sarjak megfékezésére: az utóbbiak alig többek születésük jogán kinevezett celebeknél. Amikor Mária Krisztina, Vilmos unokahúga találkozott Miss Playboyjal, nyoma sem volt botránynak. Az ügyből éppen csak egy kis celebek körüli pletyka lett egy újság vidéki kiadásában. Akármilyen hihetetlen, Lengyelország többé-kevésbé normális európai országgá változott.

A Habsburg-család másik palotája a mai Horvátország Lošinj nevű szigetén ennél kissé lármásabb. István villája, amely éppen Vilmos születése után készült el, ma szanatórium, amely az allergiák kezelésére szakosodott. Ha megjön a nyár, horvát tizenévesek, akik sokadmagukkal táboroznak egy-egy szobában, erősítővel felduzzasztott zenét bömböltetnek a nyitott ablakokon át. Az épületet több címen is államosították. Az állam tulajdonába ment át, és a nemzet teljesítményének állítják be. Semmilyen látható jel nem utal rá, hogy az épület valaha Habsburg-rezidenciául szolgált, vagy köze volt a lengyel és az ukrán történelem bizonyos szereplőihez. A kertből nemzeti park lett. István egzotikus fái és virágai ma is, száz évvel a halála után is megtalálhatók, bár meghonosításuk érdemét egy horvát tudósnak tulajdonítják.

Múlik az idő; elmúlnak a korszakok is. A 20. század elején a sziget ahhoz a Habsburg-monarchiához tartozott, amely öröklétre tört, és közben kompromisszumokat kötött azokkal, akik hittek a nemzetek haladásában. Azután a fasiszta Olaszországnak lett a része, s egy olyan rezsim kormányozta, amely osztotta a jelképekhez való birodalmi ragaszkodást, ugyanakkor hitt egy nagyszabású olasz modernségben is, amelynek egyre gyorsuló ritmusát egy zseniális vezető diktálja. A második világháború után a szigetet a kommunista Jugoszlávia csatolta magához, amelynek rendszerét az a meggyőződés legitimálta, hogy a mindig előremozgó idő meghozza a haladást a társadalmi igazságosság utópiája felé. Jelenleg Lošinj a független Horvátországhoz tartozik, ahhoz a nemzetállamhoz, amely sápatagabb formában újítja fel a 20. század meggyőződését, miszerint az idő majd meghozza a nemzeti felszabadulást. Csakhogy a mai Európában a nemzetek sikerességét nem az állami függetlenség, hanem az európai uniós tagság határozza meg.

Osztrák befektetők alig várják, hogy megvegyék és restaurálják a villát. A parkban lévő játszóteret egy osztrák bank szponzorálja, feltehetően a hatásos reklám kedvéért. A horvát hatóságok azonban húzzák az időt. Ám ha majd Horvátország alkalmazkodik az Európai Unió jogi normáihoz, nehezen állhat ellen a tranzakciónak. Könnyű elképzelni az eredeti bűbájához híven helyreállított villát, a sok osztrák turistával, akiket a Habsburg-nosztalgia vonz a palotához, amelyet egy főherceg építtetett; de éppígy nyüzsögnek majd az ukránok vagy a lengyelek is, akik Vilmosra és Albrechtre, avagy a maguk nyelvén Vaszil Visivanyijra és Karol Olbrachtra gondolnak. Kinn a parkban a látogatók az István tervezte ösvényeket róva taposnak majd a lehullott, sárgás fenyőtűkön. Egyszerű, fizikai egészséget keresnének csupán: Európa régi nemzeteinek vagy inkább öregedő népeinek Aranygyapjúját.

Európa népei ma tovább élnek, mint korábban bármikor; és jobban is. Hála a magasabb képzettségnek, a jobb táplálkozásnak és az eredményesebb orvostudománynak, az európaiak, amennyire tehetik, felülkerekednek az időn: a tipikus európai könnyebben hozzáfér ezekhez az adottságokhoz, mint tehette száz évvel ezelőtt egy Habsburg főherceg. Európa legnagyobb részében senkinek sem kell Vilmos módjára zsarnokok börtönében kiszenvednie; és senkinek sem kell belehalnia a tüdőbajba, mint annak idején Vilmosnak és Leó bátyjának. A nyolcvanas, sőt a kilencvenes évekbe nyúló emberéletek – amilyenek sógornőjüknek, Alice-nak vagy Zita császárnénak jutottak osztályrészül – mindinkább európai normává válnak. Habsburg Ottó, aki 95 évesen még nagyon is tevékeny,6 magas korára olyan magyarázatot ad, amely egyszerre hivatkozik a testedzés modern felfogására és a Habsburgok ciklikus időfogalmára: „Az élet olyan, mint egy kerékpár. Amíg nyomod a pedált, nem állsz le.”

Lošinj körül az Adriai-tenger vize évről évre melegebb. A szeleket ugyanúgy hívják, mint száz évvel ezelőtt: itt fúj a tramontana, a sirokkó és a bóra, a tengerészek északkelet felől támadó réme. A levegő felmelegedése következtében változnak majd a szelek is, és a navigátoroknak alkalmazkodniuk kell hozzájuk. A térképészeket is folyamatos munkára készteti majd a partvonalak kiigazítása. A tengerszint emelkedésével párhuzamosan a régi Habsburg tengerészeti térképek elveszítik értéküket. A méréseket a Rovenska-öböl szépséges rakpartján végzik majd, ott, ahol Károly István főherceg hajói dokkoltak. A sziklákon a narancsszín zuzmó évről évre kicsit magasabbra nő majd, a narancsszín vas-oxid kissé nagyobb területen színezi át a domboldalt.

Íme a 20. század ajándéka a 21. számára. A tenger, a Habsburg-örökkévalóság utolsó szférája, immár az idő mércéje lett. A történelem sorsszerűségéből nem maradt meg más, csak a globális felmelegedés.

Lvov ukrán városban nincsenek Habsburg-paloták. Ha Vilmos becsvágya célt ér, talán hagyott volna Lvovban maga után valamilyen kőbe foglalt nyomot, ahogy édesapja tette Lošinjban és Żywiecben. Ehelyett Vilmos végignézte, ahogy a várost Varsóból, Berlinből, majd Moszkvából kormányozzák. Akár a régi Habsburg-birtokok túlsó végén Lošinj szigete, Lvov is megélte a 20. század bal- és jobboldali ideológiai birodalmait. Igaz, a nácik és a szovjetek alatt sokkal többet kellett szenvednie, mint az olasz fasiszták és a jugoszláv kommunisták idejében.

A második világháború utáni évtizedekben Lvov maradt, még a szovjet uralom alatt is, a legbüszkébb ukrán város. Ma a leghazafiasabb város a független Ukrajnában, ebben a szegény, küszködő demokráciában. A város egy csendes részén kis teret neveztek el Vilmosról, pontosabban Vaszil Visivanyijról. A tér egyetlen dísze a fekete-fehér névtábla. Közepén, egy szürke talapzaton nem áll semmiféle emlékmű. Vannak azonban hinták és libikókák, élénk alapszínekre festve. A Vaszil Visivanyij tér játszótér.

Egy nyári délután unokáikra felügyelő nagymamák ülnek egy padon. Egyikük sem tud felelni a kérdésre, ki volt ez a Vaszil Visivanyij. Elmesélem nekik Vilmos történetét, ők pedig figyelmesen bólogatnak, mintha csak mindennap megjelenne egy idegen akcentussal beszélő ismeretlen, hogy egy Habsburg hercegfivel gazdagítsa a nemzeti panteont. Gondolataim elkalandoznak, szememet magához vonzza a hölgyek lila hajában táncoló nap. Elfordítják a fejüket; így teszek én is. Unokáik a még nem létező emlékmű üres talapzatán játszanak.

Mivel ez a könyv velük ér véget, a vég egyszersmind kezdet is.

Családfák

A HABSBURG–LOTARINGIAI–HÁZ

HABSBURG VILMOS CSÁSZÁRI SZÁRMAZÁSA

Életrajzi vázlatok

HABSBURGOK ÉS KIRÁLYI RANGÚ VAGY SZÁRMAZÁSÚ SZEMÉLYEK

Albrecht (1817–1895): osztrák főherceg, a Habsburg-hadsereg hadseregtábornoka, aki 1866-ban Custozzánál legyőzi az olaszokat. Örökbe fogadja Istvánt, s később ráhagyja galíciai birtokait.

Albrecht (1888–1951): osztrák főherceg, István és Mária Terézia legidősebb fia, Alice Ancarkrona férje, Vilmos bátyja. Tüzértiszt a Habsburg-, majd a lengyel hadseregben. Mária Krisztina, Károly István és Renáta apja. István 1933-ban bekövetkezett halála után családfő, Żywiec legnagyobb földbirtokosa. Vilmos pénzügyi jótevője. Mint lengyel nemzetiségűt, a németek bebörtönzik, majd a lengyel kommunisták emigrációba kényszerítik.

XIII. Alfonz (1886–1941): spanyol király, Mária Krisztina fia, István unokaöccse, Vilmos első unokatestvére. Szívesen fogadja 1922-ben Madridban Vilmost és Zitát, és próbálkozik, hogy megmentse István lengyelországi földbirtokait. 1931-ben elhagyja Spanyolországot, és a harmincas években mulatós életet él Párizsban. Nem sokkal halála előtt lemond fia javára. János Károly király nagyapja.

Don Fernando (1891–1944): Dúrcal hercege, Vilmos cimborája párizsi dáridóiban.

Eleonóra (1886–1974): osztrák főhercegnő, amíg Alfons Kloss-szal kötött házassága miatt le nem mond címeiről. István és Mária Terézia legidősebb lánya, Vilmos nővére. Egy tengerészt – apja jachtjának kapitányát – választ férjéül, szakítva így a Habsburg-konvenciókkal. A második világháború előtt és után osztrák állampolgár, fiai a német hadseregben szolgálnak.

Erzsébet (1837–1898): osztrák császárné, Ferenc József hitvese, Rudolf anyja. Istvánhoz, Miksához, Rudolfhoz és számos további Habsburghoz hasonlóan luxusfüggő romantikus. Korfun palotát építtet, amelyet István és családja is felkeres, s azonosul Görögországgal.

Ferenc Ferdinánd (1863–1914): osztrák főherceg. Az 1890-es években meglátogatja az Adriánál Istvánt és első unokatestvérét, Mária Teréziát. Mint a trón várományosát, szerb nacionalisták Szarajevóban megölik. Noha életében ellenzi a balkáni háborút, halálával ő váltja ki az első világháborút.

Ferenc József (1830–1916): osztrák császár, 1848-ban leveri a nemzeti felkeléseket, abszolutizmusa azonban megbukik. Ezután az alkotmányos reform bajnoka, nemzeti kérdésekben pedig pragmatikusan jár el. Akkor is fenntartja a monarchiát, amikor a nemzeti egyesülések folyamata megváltoztatja az európai geopolitikát. Erzsébet férje, Rudolf apja. A jelek szerint bátorította Vilmos ukrajnai küldetését.

Fernando infáns (1884–1959): bajor herceg, majd spanyol infáns. Alfonz és Vilmos első unokatestvére és a húszas években Vilmos cinkosa a madridi pénzügyi tervekben.

Frigyes (1856–1936): osztrák főherceg, István fivére, Vilmos nagybátyja. 1916-ban az első világháborúban az osztrák haderők főparancsnoka.

István (1860–1933): osztrák főherceg. Tengerésztiszt, nagy gépkocsirajongó, festő, hajós. Igényt tart a nem létező lengyel trónra, egy lengyel királyi család megalapítója, a żywieci serfőzde és kapcsolódó birtokok tulajdonosa. Mária Terézia férje, Albrecht, Eleonóra, Mechtildisz, Renáta, Leó és Vilmos apja.

Jenő (1863–1954): osztrák főherceg, István öccse, Vilmos nagybátyja. Az első világháborúban a balkáni és olaszországi osztrák erők parancsnoka. Vilmos patrónusa, amikor az 1935-ben visszatér Ausztriába. Az utolsó Habsburg, aki a Német Lovagrendet vezette.

Károly (1887–1922): osztrák császár, az utolsó Habsburg-uralkodó. 1916-ban, Ferenc József halála után lép trónra. Az első világháborúban a gyors fegyverszünet indítványozója. Titokban békét próbál kötni Franciaországgal, de kudarcot vall. 1918-ban különleges megbízásokkal Ukrajnába küldi Vilmost. Megéli, ahogy a Habsburg-monarchia a háború folyamán német csatlóssá süllyed. A háború végén lemond az állam felelős vezetéséről, anélkül hogy a trónról hivatalosan leköszönne. A monarchia magyarországi helyreállításának két elbukott kísérlete után rövidesen meghal. Zita férje és Ottó apja.

Károly István (1921–): Altenburg hercege, Albrecht és Alice fia. Svéd állampolgár. 1989 után megtámadja a żywieci serfőzde tulajdonjogát. Nagyapja, Károly István után nevezték el, aki ebben a könyvben az István nevet viseli. Vilmos unokaöccse.

Károly Lajos (1833–1896): osztrák főherceg, Ferenc József császár öccse. Rudolf 1889-es halála után rövid ideig őt tekintik Ferenc József utódának. Halálát az okozza, hogy iszik a Jordán folyó vizéből. Ferenc Ferdinánd és Ottó Ferenc apja.

Lajos Viktor (1842–1919): osztrák főherceg, Ferenc József fiatalabbik öccse. Homoszexuális kalandjairól és képzőművészeti gyűjteményéről híresül el. Bátyja, a császár egy Salzburg melletti kastélyba száműzi.

Leó Károly (1893–1939): osztrák főherceg, István és Mária Terézia második fia, Vilmos bátyja. Tiszt a Habsburg-, majd a lengyel hadseregben. Apja halála után a żywieci birtok kisebb részének tulajdonosa. Marie Montjoye férje.

Mária Krisztina (Christina) (1858–1929): osztrák főhercegnő, majd spanyol királyné és régens. István nővére, Alfonz anyja, Vilmos nagynénje. Az 1920-as évek elején Spanyolországban menedéket nyújt Zitának és Vilmosnak.

Mária Krisztina (Krystyna) (1923–2012): altenburgi hercegnő. Albrecht és Alice nagyobbik lánya. A második világháború után száműzik, élete utolsó bő évtizedét a żywieci Új Kastély lakójaként tölti. Vilmos unokahúga.

Mária Terézia (1862–1933): osztrák főhercegnő, Toszkána hercegnője. Férjével, Istvánnal lengyel királyi családot alapít. Vilmos, Leó, Albrecht, Renáta, Eleonóra és Mechtildisz anyja. Buzgó katolikus, nagy műpártoló. Az első világháborúban kórházat létesít, és ápolónőként dolgozik.

Mechtildisz (1891–1966): osztrák főhercegnő, míg Olgierd Czartoryskivel kötött házassága után le nem mond címeiről. István és Mária Terézia harmadik lánya, Vilmos nővére. Nemzetiségére nézve lengyel. A második világháború alatt Brazíliába emigrál.

Miksa (1832–1867): Ferenc József öccse, osztrák főherceg, majd Mexikó császára. A Habsburg tengeri flotta parancsnoka és modernizálója. A mexikói republikánusok kivégezték.

Ottó (1912–2011): osztrák főherceg, Károly császár és Zita császárné legidősebb fia, Károly 1922-es halála után a Habsburg-trón örököse, 1932-ben elért nagykorúságát követően a Habsburg-ház feje. Államférfi és író. Az 1930-as évek ausztriai restaurációs mozgalmának vezetője, a második világháború alatt egy dunai konföderáció hirdetője, utána az európai integráció szószólója. A Bajor Keresztényszociális Unió (CSU) tagja, az Európai Parlament képviselője volt.

Ottó Ferenc (1865–1906): osztrák főherceg, Károly Lajosnak, Ferenc József öccsének kisebbik fia. Botrányairól emlékezetes, leginkább talán arról az esetről, amikor a Sacher Szállóba beállítva csak a kardját és az Aranygyapjas Rend nyakláncát viselte. Az 1890-es években, miután bátyja, Ferenc Ferdinánd tüdőbajt kap, őt tekintik a Habsburg-trón valószínű örökösének. Károly császár apja, Ottó nagyapja.

Renáta (1888–1935): osztrák főhercegnő, amíg Hieronymus Radziwiłł-lel kötött házassága miatt le nem kell mondania címeiről. István és Mária Terézia másodszülött lánya, Vilmos nővére. Nemzetiségére nézve lengyel.

Renáta (1931–): altenburgi hercegnő. Alice és Albrecht kisebbik lánya. Spanyol állampolgár. 1989 után megtámadja a żywieci serfőzde tulajdonjogát. Vilmos unokahúga.

Rudolf (1858–1889): osztrák főherceg, Ferenc József és Erzsébet fia, 1889-es mayerlingi öngyilkosságáig a Habsburg-trón örököse. Író, liberális, körülvéve értelmiségi barátokkal.

Vilmos (1895–1948): osztrák főherceg. Születésénél fogva Habsburg, a Balkánon tölti a gyermekkorát, lengyelnek nevelik, majd szabad választás révén ukrán lesz. Az első világháborúban a Habsburg-hadsereg tisztje, támogatja egy Habsburgok uralta ukrán államalakulat létrejöttét. A húszas években egymás után bajor imperialisták, a spanyol királyi család, majd francia élvhajhászok társa és cimborája. A harmincas években pártolja a Habsburg-restaurációt és a fasizmust, az 1940-es években kémkedik a náci Németország és a Szovjetunió ellen, s végül demokrata lesz. Intenzív szerelmi életet él, sportember és orientalista. István és Mária Terézia a szülei, legifjabb testvére Albrechtnek, Leónak, Mechtildisznek, Renátának és Eleonórának, unokatestvére Alfonznak, unokaöccse Mária Krisztinának, Jenőnek és Frigyesnek.

II. Vilmos (1859–1941): német császár, porosz király, a Hohenzollern-ház feje. Vilmossal 1918 augusztusában, a spái német főhadiszálláson találkozik.

Visivanyij, Vaszil lásd Vilmos

Zita (1892–1989): Bourbon-Pármai hercegnő, majd osztrák császárné. Károly felesége, Ottó édesanyja, a harmincas évek restaurációs politikájának motorja. Vilmos Belgiumban fölkeresi.

A HABSBURGOK HÁZASTÁRSAI ÉS ROKONAI

Ancarkrona, Alice (1889–1985): 1949-ben Altenburg hercegnője lesz. Albrecht felesége, Károly István, Mária Krisztina (Krystyna), Renáta és Joachim Badeni anyja. Svéd származású, hazafias lengyel Habsburg, tevékenykedik a lengyel földalatti mozgalomban. Író is: emlékiratai Hercegnő és partizán címen jelennek meg.

Badeni, Joachim (1912–2010): lengyel teológus. Kazimierz Badeni néven születik mint Alice Ancarkrona és első férje, Ludwik Badeni fia. Kelet-Galíciában nevelkedik, majd miután Alice Albrecht felesége lesz, Żywiecben él féltestvéreivel, Károly Istvánnal, Mária Krisztinával és Renátával. A második világháborúban a lengyel hadseregben harcol, majd 1943-ban Domonkos-rendi szerzetesnek áll. Később visszatér a kommunista Lengyelországba, hogy teológiát tanuljon. Emlékirataiban a lengyel Habsburgokkal is foglalkozik. 1989 után ő is megtámadja a żywieci serfőzde tulajdonjogát.

Chotek Zsófia (1868–1914): a cseh Chotkova és Wognin grófnője, majd Hohenberg hercegnő. Mint Ferenc Ferdinánd feleségét, a trónörökös oldalán öli meg Szarajevóban, 1914. június 28-án egy szerb nacionalista.

Czartoryski, Olgierd (1888–1977): herceg, lengyel arisztokrata, Mechtildisz férje, Vilmos sógora. A második világháború alatt feleségével együtt Brazíliába emigrál.

Kloss, Alfons (1880–1953): István adriai jachtjának kapitánya. 1913-ban veszi nőül Eleonórát. Osztrák nemzetiségű volt.

Montjoye, Maja (1893–1978): eredetileg Marie-Klotilde von Thuillieres, Montjoye és de la Roche grófnője. 1922-ben megy nőül Leóhoz. Leó özvegyeként a második világháborúban tiltakozik a családi vagyon elrablására irányuló német kísérletek ellen.

Radziwiłł, Hieronymus (1885–1945): herceg, lengyel arisztokrata, Renáta férje, Vilmos sógora. Ifjúkorában németbarátnak, 1918-ban a lengyel trón egyik jelöltjének tekintik. A második világháború alatt segíti a németellenes lengyel földalatti mozgalmat. Szovjet fogságban hal meg lengyel hazafiként.

EGYÉB SZEMÉLYEK

Bauer, Max (1875–1929): német tüzértiszt, Ludendorff közeli munkatársa, egy németországi jobboldali diktatúra szószólója, az osztrák monarchia híve, végül Csang Kaj-sek katonai és ipari tanácsadója. 1920-ban közreműködik az elbukott berlini puccsban. 1921-ben Bécsben Vilmossal együtt vesz részt a bolsevik Oroszország elleni támadás bajor tervében, 1924-ben Alfonz – Vilmos ajánlására – meghívja Spanyolországba.

Bonne, François-Xavier (1882–1945): belga származású redemptorista pap. Görög katolikussá lesz, és felveszi az ukrán nemzetiséget. 1918-ban Vilmos útitársa Ukrajnában, 1920-ban az Ukrán Nemzeti Köztársaság vatikáni küldöttje. Az Egyesült Államokban hal meg.

Couyba, Paulette: francia kalandornő, Vilmos párizsi szeretője.

Dollfuss, Engelbert (1892–1934): osztrák politikus, 1932 és 1934 között kancellár. Ő vezeti a Keresztényszocialista Pártot, amelyre az általa 1933-ban alapított Hazafias Front épül. 1933-ban feloszlatja a parlamentet, ezután rendeletileg kormányoz. A polgárháborút követően, 1934-ben betiltja a Szociáldemokrata Pártot. Megkísérli, hogy a baloldal és a náci jobboldal igen erős befolyása ellenére a maga klerikális tekintélyuralmi rendszerével középen álljon. A nácik 1934-ben meggyilkolják.

Frank, Hans (1900–1946): náci ügyvéd, 1933-tól bajor igazságügy-miniszter, 1939-től 1945-ig a megszállt lengyel területek főkormányzója. Székhelye Krakkóban, a korábbi lengyel királyi palotában van. Ellopja a lengyel Habsburgok családi ezüstjét. 1937-ben Vilmos a maga ukrajnai terveinek esetleges náci szövetségesét látja benne. A háborús főbűnösök nürnbergi perében halálra ítélik és kivégzik.

Georges-Michel, Michel (1883–1985): termékeny francia újságíró, emlékiratok szerzője és műkritikus. Vilmos párizsi barátja. 1936-ban Paulette Couyba ráveszi, hogy utazzanak Bécsbe Vilmos után, de a terv nem valósul meg.

Himmler, Heinrich (1900–1945): náci vezető, egyéb funkciói között magas rangú SS-vezető és a német népiség megerősítésének birodalmi biztosa. Hitler után ő a holokauszt második számú fő felelőse. Lévén a Habsburgok személyes ellensége, munkatáborba viteti Albrechtet és családját, és többször megkísérli a családi vagyon államosítását. Öngyilkos lesz.

Hindenburg, Paul von (1847–1934): német katonai parancsnok és államférfi. Neki és vezérkari főnökének, Ludendorffnak tulajdonítják az orosz hadsereg fölött 1914-ben aratott tannenbergi győzelmet. Az első világháború alatt a Német Birodalomban övék a legfőbb hatalom; még magát II. Vilmost is háttérbe szorítják. 1925-ben visszatér a közéletbe, és elnökké választatja magát. 1932-ben újraválasztják, 1933-ban Hitlert kancellárrá nevezi ki.

Horthy Miklós (1868–1957): Habsburg-tengerésztiszt, majd Magyarország kormányzója. Miksa parancsára körbehajózza a Földet, István társaságában Spanyolországba hajózik, és Ferenc József szárnysegédje lesz. István ajánlására Károly ellentengernaggyá lépteti elő, és rábízza a teljes Habsburg-flotta parancsnoki tisztét. Egy elbukott kommunista forradalom után kerül hatalomra Magyarországon. Mint kormányzó szembeszáll uralkodója, Károly két kísérletével, hogy visszatérjen a magyar trónra.

Hrusevszkij, Mihajlo (1866–1934): ukrán történész és államférfi, egy Ukrajna történelméről szóló alapmű szerzője. 1918-ban rövid ideig az Ukrán Nemzeti Köztársaság államfője.

Huzskovszkij, Kazimir (?–1918): lengyel származású ukrán nemes, a Habsburg-hadsereg tisztje. Az első világháború alatt Vilmos egyik ukrán vitapartnere.

Lariscsenko, Eduard (1890–?): Vilmos hadsegédje és titkára. Elkíséri őt Ukrajnába és Spanyolországba, Franciaországban azonban a két férfi szakít egymással.

Lebegy, Mikola (1909–1998): ukrán nacionalista mozgalmár, a két világháború közt Lengyelországban terrorista cselekményekben vesz részt. Az Ukrán Nacionalisták Szervezetének Bandera-féle frakciójában tevékenykedik, 1943-ban az Ukrán Felkelők Hadseregének egyik szervezője lesz. Szószólója a lengyelek ellen irányuló etnikai tisztogatásnak. Vilmos hozza össze a francia hírszerzéssel. A háború után az amerikai hírszerzés operatív embere.

Ludendorff, Erich (1865–1937): német katonai parancsnok és nacionalista. Az első világháborúban a Hindenburg vezette 8. hadsereg vezérkari főnöke, 1914-ben följebbvalójával együtt Tannenberg győztesének tartják. Részt vesz az 1920-as berlini jobboldali puccsban csakúgy, mint Hitler 1923-as müncheni sörpuccsában. 1921-ben a bolsevik Oroszország megtámadására szőtt, bajor támogatást élvező összeesküvésben Vilmos szövetségese.

Mistinguett (1875–1956): francia énekesnő és színésznő. Leginkább Mon homme című daláról és montmartre-i fellépéseiről híresül el. Jeanne Bourgeois néven születik Enghien-les-Bains-ben, ahol Vilmos az 1920-as évek végén él. Kora legismertebb francia nőalakja és legmagasabb gázsival honorált előadóművésze. Az 1930-as évek elején jó barátságban van Vilmossal.

Novoszad, Roman (1920?–2004): ukrán zeneakademista Varsóban, majd Bécsben. Vilmos barátja és társa a háború alatti és utáni kémkedésben. Szovjet politikai fogoly és egy Vilmosról szóló rövid visszaemlékezés szerzője.

Panyejko, Vaszil (1883–1956): ukrán újságíró és politikus. A Nyugat-ukrajnai Nemzeti Köztársaság külügyi államtitkára, az Ukrán Nemzeti Köztársaság képviselője a párizsi béketárgyalásokon. Ismert oroszpártiságáról, az ukrán politikusok hírszerző szervekkel való együttműködéssel gyanúsítják. Francia állampolgárságot kap. Vilmos már 1918-ban megismerkedik vele, majd a harmincas évek elején, Párizsban Vilmos barátja és politikai tanácsadója lesz. Lehetséges, hogy ő súgja be a lengyel hírszerzésnél, és nagyon valószínű, hogy ő szervezi azt az 1934–35-ös botrányt, amelynek következtében Vilmosnak el kell hagynia Párizst.

Piłsudski, Józef (1867–1935): lengyel forradalmár és államférfi. Mint szocialista, aki hisz a felkelésben, a Habsburgok oldalán harcoló Lengyel Légió egyik parancsnokaként betöltött pozícióját arra használja, hogy fegyveres mozgalmat indítson a lengyel függetlenségért. 1918-tól ő lesz a független Lengyelország államfője és katonai főparancsnoka, győztes háborúkat vív a Nyugat-ukrajnai Nemzeti Köztársaság, valamint a bolsevik Oroszország ellen. 1926-ban katonai puccsal kerül másodszor is hatalomra.

Poltavec-Osztrjanyica, Ivan (1890–1957): az Orosz Birodalomból származó ukrán hazafi. A hetmanátus kormányában tevékenykedik mint Pavlo Szkoropadszkij hetman közeli munkatársa. Az 1920-as évek elején együttműködik Vilmossal a monarchista politizálásban, majd 1937-ben ismét összekerülnek. Pártolja, hogy Ukrajna a náci Németországgal kössön szövetséget.

Prokop, Miroszlav (1913–2003): ukrán nacionalista, az Ukrán Nacionalisták Szövetsége Bandera-féle frakciójának egyik vezetője. Ő az első jelentősebb nacionalista, akivel Vilmos a második világháború alatt Bécsben kapcsolatba kerül.

Prokopovics, Anna: az Ukrán Nacionalisták Szövetsége Bandera-féle frakciójának futára. 1944-ben Lida Tulcsina álnéven ismerkedik meg Bécsben Roman Novoszaddal és Vilmossal.

Schuschnigg, Kurt von (1897–1977): osztrák politikus, 1934 és 1938 között Ausztria kancellárja. Kapcsolatot tart fenn Habsburg Ottóval, és bizonyos szabadságot engedélyez a restaurációs mozgalomnak. Támogatást keres az uralkodó Hazafias Front számára. Szenvedélyes retorikával és egy 1938-ban tervezett függetlenségi népszavazással áll ellen Hitlernek és az anschlussnak, de parancsot ad, hogy az osztrák katonaság ne álljon ellen. A németek börtönben és koncentrációs táborokban tartják fogva. A háború után az Egyesült Államokba emigrál.

Septickij, Andrej (1865–1944): lengyel származású ukrán egyházi vezető, Halics görög katolikus metropolitája. Az osztrákok birtokolta Galíciában a görög katolikus egyházat ukrán nemzeti intézménnyé alakítja, és reménykedik, hogy az ortodoxok áttérnek a görög katolikus vallásra. 1917–18-ban Vilmos mentora, és lehetséges, hogy a harmincas években is ezt a szerepet tölti be.

Szkoropadszkij, Pavlo (1873–1945): ukrán államférfi, aki a konzervatívok és a földesurak érdekeit képviseli. 1918 áprilisában német támogatással államcsínyt hajt végre az Ukrán Nemzeti Köztársaság ellen. Erősen tart Vilmos vidéki népszerűségétől. A húszas évek elején Vilmos vetélytársa és alkalmi szövetségese a monarchista ukrán politikában. Miután Németországba emigrál, egy szövetséges légitámadásban leli halálát.

Tokary lásd Tokarzewski-Karaszewicz, Jan

Tokarzewski-Karaszewicz, Jan (1885–1954): lengyel származású ukrán diplomata. Tisztséget visel az Ukrán Nemzeti Köztársaságban, és részt vesz a lengyelek által irányított Prométheusz-mozgalomban, amely arra törekszik, hogy a nacionalizmus felszításával gyengítse a Szovjetuniót. A harmincas években Vilmos barátja és társa az arisztokrata fasizmusban.

Trebitsch-Lincoln Ignác (1879–1943): magyar tolvaj, anglikán misszionárius, brit parlamenti képviselő, német nacionalista és buddhista guru. A húszas évek elején részt vesz a Fehér Internacionálé azon tervének kidolgozásában, hogy a revízióra törekvő nemzeteket egyesítsék a békeszerződések és a bolsevik Oroszország ellen.

Tulcsina, Lida lásd Prokopovics, Anna

Vaszilko, Mikola (1868–1924): román nemesi családból származó ukrán politikus. Képviselő az osztrák parlamentben; az első világháború alatt azt indítványozza, hogy létesítsenek a Habsburg-monarchián belül ukrán koronabirtokot. Ugyancsak az első világháború alatt egyike Vilmos ukrán vitapartnereinek. 1918 januárjában és februárjában, mialatt az úgynevezett kenyérbékéről tárgyalnak, Vilmossal együttműködve támogatja az ukrán diplomatákat. Diplomataként szolgálja mind a Nyugat-ukrajnai Nemzeti Köztársaságot, mind az Ukrán Nemzeti Köztársaságot.

Wiesner, Friedrich von (1871–1951): a Habsburg-házzal jó viszonyban lévő osztrák ügyvéd és diplomata. Ferenc József megbízásából speciális jelentést ír a szarajevói merényletről. 1920-ban és 1921-ben Bécsben együtt dolgozik Vilmossal monarchista és ukrán politikai kérdéseken. Ottó 1930-ban őt bízza meg a restaurációs politika képviseletével. Zsidó származásúként 1937-ben és 1938-ban ő a legfőbb céltáblája Vilmos antiszemitizmusának.

Wilson, Woodrow (1856–1924): amerikai politikus, 1913 és 1921 között az Egyesült Államok elnöke, az első világháború alatt a nemzeti önrendelkezés eszméjének hirdetője.

A Habsburgok történeti
kronológiája

1273 Rudolfot német-római császárrá választják

1430 Az Aranygyapjas Rend megalapítása

1522 A Habsburg-család spanyol és osztrák ágának szétválása

1526 A mohácsi csata, a Habsburgok megszerzik Csehországot és Magyarországot

1608–1648 A harmincéves háború

1683 A törökök megostromolják Bécset

1700 A Habsburgok spanyol ágának kihalása

1740 Mária Terézia trónra lépése

1740–1763 Háborúk Poroszországgal

1772–1795 Lengyelország felosztásai

1792–1814 Háborúk a franciákkal

1793 Marie Antoinette kivégzése

1806 A Német-római Birodalom megszűnése

1814–1815 A bécsi kongresszus

1821–1848 Metternich kancellársága

1830 Ferenc József születése

1848 Népek tavasza, Ferenc József trónra lépése

1859 Háború Franciaországgal és Piemonttal

1860 Az októberi Diploma
István születése

1866 Háború Poroszországgal és Olaszországgal

1867 Kiegyezés Magyarországgal
Alkotmányos törvények
Miksa kivégzése Mexikóban

1870–1871 Az egységes Németország és Olaszország létrejötte

1878 A berlini kongresszus, Bosznia megszállása, Szerbia független lesz

1879 Szövetség Németországgal
István tengerésztiszt lesz

1886 István és Mária Terézia esküvője

1888 Albrecht születése

1889 Rudolf trónörökös öngyilkossága Mayerlingben

1895 Vilmos születése

1896 István visszavonul az aktív szolgálattól

1897–1907 István, Vilmos és a család Lošinjban

1898 Gyilkos merénylet Erzsébet császárné ellen

1903 Habsburg-ellenes dinasztia Szerbiában

1907 Bevezetik a férfiak általános választójogát

1907–1914 István, Vilmos és a család Galíciában

1908 Bosznia és Hercegovina annektálása
Ferenc József császár uralkodásának hatvanadik jubileuma

1909–1913 Vilmos iskoláztatása, nővéreinek házasságkötése

1912 Az első Balkán-háború

1913 A második Balkán-háború

1913–1915 Vilmos katonai akadémiát végez

1914 Gyilkos merénylet Ferenc Ferdinánd ellen Szarajevóban

1914–1918 Az első világháború

1915 Vilmos ukrán csapatok parancsnoka lesz

1916 Ferenc József halála, Károly trónra lépése
A lengyel királyság kikiáltása

1917 Bolsevik forradalom, a cári Orosz Birodalom összeomlása

1918 Az Ukrán Nemzeti Köztársaság elismerése
Ukrajna osztrák–német megszállása
Vilmos Ukrajnában
Létrejön az osztrák, a lengyel, a csehszlovák és a nyugat-ukrajnai köztársaság
A Habsburg-monarchia felbomlása

1919 A Nyugat-ukrajnai Nemzeti Köztársaság bukása

1919–1923 A párizsi békeszerződések

1921 Az Ukrán Nemzeti Köztársaság bukása
István és Vilmos nyilvános szakítása
István lengyel állampolgár lesz, megtartja birtokait
Vilmos a Fehér Internacionáléban

1922 Mussolini megragadja a hatalmat Olaszországban
Alfonz szívesen látja a Habsburgokat Spanyolországban

1922–1926 Vilmos Spanyolországban

1926–1935 Vilmos Franciaországban

1931 Spanyolország köztársaság lesz, Alfonz emigrál

1932 Ottó nagykorú lesz, kialakul a restaurációs politika

1932–1933 Éhínség Szovjet-Ukrajnában

1933 Hitler hatalomra kerül Németországban
István és Mária Terézia halála
Az osztrák parlamentet feloszlatják, megalakul a Hazafias Front

1934 Ausztriában vereséget szenvednek a szociáldemokraták
Ausztriában elbukik a náci puccs
Párizsban létrejön a népfront

1935 Vilmos és Paulette pere

1935–1947 Vilmos Ausztriában

1936 Németország és Olaszország szövetséget köt, Olaszország cserbenhagyja Ausztriát

1936–1939 A spanyol polgárháború

1937–1938 A Nagy Terror a Szovjetunióban

1938 Az anschluss, Ausztria megszüntetése
A Kristályéjszaka pogromja

1939 Német–szovjet megnemtámadási szerződés
Lengyelország német és szovjet lerohanása
A németek letartóztatják Albrechtet

1939–1940 Németország birtokba veszi a Habsburgok tulajdonát
A németek elűzik a lengyeleket és a zsidókat

1939–1945 A második világháború

1941 A németek megtámadják a Szovjetuniót

1941–1945 Az európai zsidók holokausztja

1943–1947 A lengyelek és ukránok ellen irányuló etnikai tisztogatás

1944–1947 Vilmos kémtevékenységet folytat

1945 Lengyelország lefoglalja a Habsburgok tulajdonát

1945–1948 Kommunista hatalomátvétel Kelet-Európában

1945–1955 Négyhatalmi megszállás Ausztriában

1947 Vilmost letartóztatják a szovjetek

1948 Vilmos halála Szovjet-Ukrajnában

1951 Albrecht halála Svédországban
Megalakul az Európai Szén- és Acélközösség

1953 Sztálin halála

1957 A római szerződés

1979–1999 Habsburg Ottó az Európai Parlament képviselője

1980–1981 A Szolidaritás mozgalma Lengyelországban

1985–1991 Gorbacsov hatalmon a Szovjetunióban

1986 Spanyolország belép az Európai Unióba

1989 Forradalmak Kelet-Európában

1990–1999 Utódlási háborúk Jugoszláviában

1991 A Szovjetunió felbomlása, Ukrajna függetlenségének kikiáltása

1991–2005 A żywieci serfőzde körüli tulajdonjogi pereskedés

1995 Ausztria belép az Európai Unióba

2004 Lengyelország belép az Európai Unióba
Narancsos forradalom Ukrajnában

A fogalmakról és a nyelvekről

A birodalomra, amelyről ez a könyv szól, nincs pontos és rövid kifejezés. 1804-ig a Habsburgok nem alkalmaztak kollektív elnevezést európai birtokaikra. 1804 és 1867 között ezeket a területeket Osztrák Birodalom néven ismerték. 1867 és 1918 között az államot Ausztria–Magyarországnak (Osztrák–Magyar Monarchia) hívták. Magam Habsburg-monarchiaként utalok rá. Az Ausztria nevet annak a kis alpesi köztársaságnak tartom fenn, amely az első, majd a második világháború után létrejött, azaz a mai Ausztriának.

Az Ausztria–Magyarország megjelölés zavarba ejtőbb, mint első pillanatra látszik. A monarchiának volt magyar fele – osztrák fele azonban nem volt. A nem magyar területek hivatalos neve „a császári tanácsban képviselt területek és királyságok” volt. Ez a könyv elsősorban a birodalom nem magyar részének területeivel foglalkozik. Isztria és Galícia tartományai, ahol a cselekmény jelentős része játszódik, egyaránt „a császári tanácsban képviselt területek és királyságok” közé tartoztak.

Akik a Habsburg-monarchiával foglalkoznak, ismerik a német nyelvű rövidítéseket, amelyek 1867 és 1918 között lehetővé tették az adminisztratív pontosságot. A „kaiserlich”, azaz császári intézményeket a „k” betű különböztette meg. A magyar intézmények „königlich”-ek, azaz királyiak voltak, ezért ugyancsak a „k” betűvel jelölték őket. Következésképpen a közös osztrák–magyar intézményeket „k. und k.”-nak, császári és királyinak nevezték. Ezért helyezte Robert Musil A tulajdonságok nélküli embert egy Kakánia nevű országba. A „k” betűnek ez a bürokratikus elburjánzása talán azt is megmagyarázza, miért gyűlölte annyira Kafka vezetéknevének első betűjét. Én mindenesetre kerültem ezeket a változatokat, s inkább a Habsburg jelzőt használtam.

A könyvben szereplő császári és királyi, k. und k. nevű intézmények a hadsereg, a tengerészet, a külügyminisztérium, valamint a boszniai megszálló hatóság. A Habsburg-hadseregre való utalások a császári és királyi, k. und k. hadseregre vonatkoznak; nem sok szó esik sem az osztrák, sem a magyar honi hadseregről (a Landwehrről és a honvédségről). A két utóbbi részt vett Ukrajna 1918-as megszállásában, és az általam említett véres mészárlásnak a honvédcsapatok estek áldozatul; ám a megszállás bemutatásához nem sok szükség van a szóban forgó Habsburg fegyveres erők közti megkülönböztetésre. A könyvemben megjelenő intézmények, amelyek a birodalom nem magyar felében tekintélyt képviseltek, vagyis császáriak voltak, de nem királyiak, a kormány és a parlament voltak.

A Habsburgok címeit összeszedni olyan, mintha lepkéket gyűjtenénk: a vadászat kellemesebb, mint a gombostűre szúrás. A császár és a családtagok összes címe oldalakra rúgna, és még a legtiszteletteljesebb heraldikai munkákban sem nyomtatják ki őket. Ferenc József és Károly Ausztriában császárok, Magyarországon királyok voltak. Vilmos, valamint apja és fivérei császári főhercegek voltak Ausztriában és királyi főhercegek Magyarországon; édesanyja és nővérei császári főhercegnők Ausztriában és királyi főhercegnők Magyarországon.

E Habsburgok teljes neve Habsburg–Lotaringiai volt. A Habsburg–Lotaringiai-ház 1736-ban jött létre, amikor a lotaringiai herceg nőül vette Habsburg Mária Terézia főhercegnőt. A Pragmatica Sanctio lehetővé tette, hogy Mária Terézia trónra lépjen, és gyermekei követhessék őt. Minden, a könyvben említett modern Habsburg Mária Teréziától származik, tehát tagja a Habsburg–Lotaringiai-háznak.

Az egykori Habsburg-monarchiában található helységek megnevezésére sincs kielégítő megoldás. A monarchia nem magyar részében a német volt a hivatalos nyelv, ezért az 1918 előtti térképek általában németül tüntetik fel a helységneveket. A könyvemben ábrázolt Habsburgok mind 1918 előtt születtek, de birodalmukhoz hasonlóan nemzeti értelemben nem voltak németek. Ennek következtében bizonyos anakronizmusok állnak elő, de ez valószínűleg nem okoz komolyabb zavart.

Vilmos elsősorban hat nyelvet használt: a németet, a franciát, az ukránt, a lengyelt, az olaszt és az angolt. E nyelvek közül ötöt latin betűkkel írnak, csak az ukrán írásmód él, akárcsak az orosz, a cirill ábécével. Az ukrán és orosz szavakat a Kongresszusi Könyvtár átírási rendszerének egyszerűsített változatában tüntetem fel.7 A törzsszövegben az ukrán és orosz neveket a lehető legegyszerűbb formában írom; a jegyzetekben nagyobb pontosságra törekszem. E nyelvek ismerői érthetőnek találják majd ezt a megközelítést; a többieknek nincs okuk, hogy törődjenek vele.

Habsburg Vilmos közvetlen családjában minden férfi a Károly nevet viselte Károly főherceg, Teschen hercege után, aki Vilmos apjának nagyapja (és anyjának dédapja) volt. Távolabbi időkből egyszersmind annak a Károly császárnak a nevét is örökölték, akinek 16. századi birodalmában soha nem nyugodott le a nap. Magának Vilmosnak Vilmos Ferenc József Károly volt a teljes neve; apját Károly Istvánnak, idősebb bátyját Károly Albrechtnek, az ifjabbat Leó Károlynak hívták. Csak növelte a zűrzavart, hogy 1916-tól az osztrák császár is Károly névre hallgatott. A helyzet egyszerűsítése kedvéért a kortársak megoldását választottam, vagyis a szövegben csak Istvánra és nem Károly Istvánra, Albrechtre és nem Károly Albrechtre és Leóra, nem pedig Leó Károlyra utaltam. Így aztán a történetben Károly császár maradt az egyetlen Károly.

Vilmost a különböző környezetekben különböző neveken ismerték. Családtagjai, barátai, szeretői és bajtársai Guillaume-nak, Guynek, Robertnek, Williamnek, Vaszilnak, Willynek vagy Visinek hívták. Én mint gyermeket Willynek, majd felnőttkorában Wilhelmnek8 nevezem. A német formák használata nem jelenti azt, hogy német nemzetiségű lett volna – németnek csak nagy ritkán mondta magát. A német nyelv valaha az egyetemesre utalt, és az ember egyetemes tartalma mindig többértelmű. A náci korszak után a németnek más a hangzása, mint volt Vilmos élete nagy részében. 1933 előtt a német kultúra Európa ékköve volt, és nemcsak magában Németországban, hanem a Habsburg Birodalomban is. Ellentétben K.-val, Kafka Perének hősével, Vilmos maga választotta az identitását, amelyért elítélték és halálra szánták. Akárcsak Ulrich, Musil Tulajdonságok nélküli emberének hőse, Habsburg Vilmos soha nem tartotta véglegesnek a maga választásait.

Jegyzetek

LEVÉLTÁRAK ÉS RÖVIDÍTÉSEK

AAN Archiwum Akt Nowych, Varsó, Lengyelország

AC Archives Contemporaines, Fontainebleau, Franciaország

AKPR Archiv Kanceláře Prezidenta Republiky, Prága, Cseh Köztársaság

AP Archives de Paris, Párizs, Franciaország

APK-OŻ Archiwum Państwowe w Katowicach, Oddział w Żywcu, Lengyelország

APP Archives de la Préfecture de Police, Párizs, Franciaország

AR Archiv der Republik, Bécs, Ausztria

AUTGM Archiv Ústavy Tomáše Garrigue Masaryk, Prága, Cseh Köztársaság

BA Bundesarchiv, Berlin-Lichterfelde, Németország

BHStA Bayerisches Hauptstaatsarchiv, München, Németország

BK Bundesarchiv, Koblenz, Németország

CAW Centralne Archiwum Wojskowe, Rembertów, Lengyelország

CGyAHO Centralnij Gyerzsavnij Arhiv Hromadszkih Objednyan, Kijev, Ukrajna

CGyAVO Centralnij Gyerzsavnij Arhiv Viscsih Organih Vladi ta Upravlinnija Ukrajni, Kijev, Ukrajna

CGyIAL Centralnij Gyerzsavnij Isztoricsnij Arhiv, Lvov, Ukrajna

HHStA Haus-, Hof- und Staatsarchiv, Bécs, Ausztria

HURI Ukrainian Research Institute, Harvard University, Tokary Collection

IPH Interrogation Protocol (Protokol Doprosza), Wilhelm von Habsburg

IPN Interrogation Protocol (Protokol Doprosza), Roman Novoszad

KA Kriegsarchiv, Bécs, Ausztria

PAAA Politisches Archiv, Auswärtiges Amt, Berlin, Németország

RGVA Rosszijszkij Goszudarsztvennij Vojennij Arhiv, Moszkva, Oroszország

WSL Wiener Stadt- und Landesarchiv, Bécs, Ausztria

ARANY • A császár álma

1 A színmű címe: Des Kaisers Traum. Festspiel in einem Aufzuge (A császár álma. Ünnepi játék egy felvonásban). Írta: Christiane von Thun-Salm grófnő. Zene: Anton Rückauf, Bécs, 1908. A Ringről lásd Schorske: Fin-de-Siècle Vienna, 24–115. A nap eseményeinek részleteihez lásd Vaszil Visivanyij (Wilhelm von Habsburg): „Memuari”, CGyAVO 1075/4/18a/2; Wiener Abendpost, 1908. december 3., 1–6; Wiener Bilder, 1908. december 9., 21; Thun-Salm–Hoffmansthal: Briefwechsel, 187, 238. További beszámolók az estéről: Mayer: Persistence of the Old Regime, 142–43 és Unowsky: Pomp and Politics, 87–89. Az 1908-as év további ünnepségeiről lásd Grossegger: Der Kaiser-Huldigungs-Festzug és Beller: „Kraus’s Firework”.

2 Lamballe hercegnő fejéről és a fenti értelmezésről részletesebben lásd Blanning: Pursuit of Glory, 619–70.

3 A Habsburg-szimbolizmusról lásd Wheatcroft: Habsburgs. Egy Habsburg egyetemes diskurzusának elemzése szempontjából alighanem felülmúlhatatlan Evans műve: Rudolf II and His World. Rudolf pamfletjéről lásd Hamann: Kronprinz Rudolf, 341.

4 A cenzorokról és nemzetekről lásd Zacek: „Metternich’s Censors” és Killem: „Karel Havliček”. Humoros helyesbítése: Rak: Byvali Čechové.

5 A fenti részleteket Clark: Iron Kingdom című művéből merítettem, kivéve az arany 1683-as beolvasztását, amelyet Stoye: Siege of Vienna című műve említ.

6 Az előadásról szóló részleteket lásd Sonnenthal: Adolf von Sonnenthals Briefwechsel, 229. Lásd A Korinthusbeliekhez írt I. levél 13,13: „Most azért megmarad a hit, remény, szeretet, e három; ezek között pedig legnagyobb a szeretet.” A Jövő a színdarabban: „Ez a legnagyobb, és meg is nevezem: a szeretet.”

7 Wiener Abendpost, 1908. december 3.

8 „Memuari”, CGyAVO 1075/4/18a/1.

9 Ausztriának és Magyarországnak közös hadserege, külügyminisztériuma és költségvetése volt, de a magyar belpolitikáról a magyar kormány döntött. 1867-től Ferenc Józsefre mint „császár és királyra” vagy Ausztria (Osztrák Birodalom) és Magyarország (Magyar Királyság) „császár-királyára”, birodalmára mint Ausztria–Magyarországra, a Monarchia intézményeire mint császári, királyi vagy császári-királyi intézményekre kellett utalni. Lásd még A fogalmakról és a nyelvekről című részt.

10 Vö. Cohen: Politics of Ethnic Survival; King: Budweisers into Czechs and Germans; Kořalka: Češi v Habsburské ríse a v Evropě.

11 A. J. P. Taylor: Habsburg Monarchy című művében rá akart mutatni, hogy a Habsburg-monarchia az első világháború nélkül is halálra volt ítélve. Könyvem vitatja ezt a nézetet. A Taylor álláspontját cáfoló tanulságos ellenidézetek tekintélyes mennyisége található Remaknál: „The Healthy Invalid”.

12 István Ferenc Ferdinándnak, 1908. november 5. vagy 6.; István Ferenc Ferdinándnak, 1908. november 6. vagy 7., APK-OŻ DDŻ 84. Conrad jelenlétéről említést tesz: Wiener Abendpost, 1908. december 3., 3.

13 Volksblatt, 1908. december 6.; Die Neue Zeitung, 1908. december 3., 1; Wingfield: Flag Wars and Stone Saints, 129; Unowsky: Pomp and Politics, 181.

Lábjegyzetek

1 A főhercegnő 2012-ben elhunyt. – A szerk.

6 Habsburg Ottó 2011-ben, 98 éves korában elhunyt. – A szerk.

7 A magyar kiadásban a magyar helyesírás átírási szabályait érvényesítjük. – A szerk.

8 A Wilhelm név változik a királyi családok tagjainak magyar elnevezéséhez híven a fordításban Vilmosra. – A szerk.

Bibliográfia

NYOMTATOTT ELSŐDLEGES FORRÁSOK

Mottó

Nietzsche, Friedrich: „Nachgelassene Fragmente Frühjahr 1881 bis Sommer 1882”, Nietzsche Werke, Kritische Gesamtausgabe. Berlin, Walter de Gruyter, 1973, 5. rész, 2. kötet, 411.

Librettó

Des Kaisers Traum. Festspiel in einem Aufzuge von Christiane Gräfin Thun-Salm. Musik von Anton Rückauf. Bécs, 1908.

Regények

Musil, Robert: The Confusions of Young Törless. New York, Penguin, 2001. (Magyarul: Az ifjú Törless iskolaévei. Budapest, Európa, 1996.)

Musil, Robert: The Man without Qualities. New York, Vintage, 1995. (Magyarul: A tulajdonságok nélküli ember. Budapest, Európa, 1977.)

Újságok

Berlinske Tidende, 1920. március 31.; Die Neue Zeitung, 1908. december 3.; Die Presse, 2007. november 10.; Gazeta Wyborcza, 1991–2005; Korespondent, 2007. június 15.; Le Figaro, 1935. július 4., július 28., augusztus 13.; Le Jour, 1934. július 25.; Le Journal, 1935. július 28.; Le Populaire, 1934. december 15., 1935. július 28.; L’Oeuvre, 1935. június 28.; Matin, 1934. december 15.; Neues Wiener Journal, 1921. január 9.; The New York Times, 1930. november 14., 1931. február 21., 1931. szeptember 15., 1934. szeptember 11., 1937. december 17., 1997. április 7.; Rzeczpospolita, 1991–2005; Szoborna Ukraina, 1921. november 1.; Völkischer Beobachter, 1937. március 11.; Volksblatt, 1908. december 6.; Wiener Abendpost, 1908. december 3.; Wiener Bilder, 1908. december 9.; Wiener Mittag, 1921. szeptember 2.

NYOMTATOTT MÁSODLAGOS FORRÁSOK

Abramson, Henry: A Prayer for the Government: Ukrainians and Jews in Revolutionary Times, 1917–1920. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1999.

Afflerbach, Holger (szerk.): Kaiser Wilhelm II als Oberster Kriegsherr im Ersten Weltkrieg. München, R. Oldenbourg, 2005.

Andics, Hellmut: Der Fall Otto Habsburg: Ein Bericht. Bécs, Verlag Fritz Molden, 1965.

Antonoff, Anne Louise: „Almost War: Britain, Germany, and the Balkan Crisis 1908–1909”, PhD-disszertáció, Yale University, 2006.

Applebaum, Anne: Gulag: A History. New York, Doubleday, 2003. (Magyarul: A Gulag története. Budapest, Európa, 2005.)

Armie: Maria Cristina de Habsburgo Reina de Espana. Barcelona, Spanyolország, Ediciones Maria Rosa Urraca Pastor, 1935.

Arz, Artur: Zur Geschichte des Grossen Krieges 1914–1918. Bécs, Rikola Verlag, 1924.

Badeni, Joachim: Autobiografia. Wydawnictwo Literackie, Krakkó, 2004.

Balfour, Michael–Mair, John: Four-Power Control in Germany and Austria. London, Oxford University Press, 1956.

Banac, Ivo: The National Question in Yugoslavia: Origins, History, Politics. Ithaca, NY, Cornell University Press, 1984.

Banac, Ivo: With Stalin against Tito: Cominformist Splits in Yugoslav Communism. Ithaca, NY, Cornell University Press, 1988.

Bar, Jacek: Życia koła. Kiadatlan kézirat.

Bartovský, Vojtěch: Hranice: Statisticko-Topografický a kulturný obraz. Hranice, Nakladem Vojt. Bartovského, 1906.

Basch-Ritter, Renate: Österreich auf allen Meeren: Geschichte der k. (u.) k. Marine 1382 bis 1918. Graz, Verlag Styria, 2000.

Baumgart, Winfried: Deutsche Ostpolitik 1918. Bécs, R. Oldenbourg Verlag, 1966.

Baur, Johannes: Die russische Kolonie in München 1900–1945. Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 1998.

Bayer v. Bayersburg, Heinrich: Österreichs Admirale. Bécs, Bergland Verlag, 1962.

Beer, Siegfried: „Die Besatzungsmacht Grossbritannien in Österreich 1945–1949”, in: Österreich unter Alliierter Besatzung 1945–1955., szerk.: Alfred Ableitinger, Siegfried Beer és Eduard G. Staudinger, 41–70. Bécs, Böhlau Verlag, 1998.

Beller, Steven: „Kraus’s Firework: State Consciousness Raising in the 1908 Jubilee Parade in Vienna and the Problem of Austrian Identity”, in: Staging the Past: The Politics of Commemoration in Habsburg Central Europe, 1848 to the Present, szerk.: Maria Bucur és Nancy Wingfield, 46–71. West Lafayette, IN, Purdue University Press, 2001.

Berenson, Edward: The Trial of Madame Caillaux. Berkeley, University of California Press, 2002.

Berkhoff, Karel C.: Harvest of Despair: Life and Death in Ukraine under Nazi Rule. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2004.

Bihl, Wolfdieter: „Beiträge zur Ukraine-Politik Österreich-Ungarns 1918.” Jahrbücher für Geschichte Osteuropas 14 (1966), 51–62.

Bihl, Wolfdieter: Österreich-Ungarn und die Friedenschlüsse von Brest-Litowsk. Bécs, Böhlau Verlag, 1970.

Bihl, Wolfdieter: „Zur Tätigkeit des ukrainophilen Erzherzogs Wilhelm nach dem Ersten Weltkrieg.” Különlenyomat a Jahrbücher für Geschichte Osteuropasból, München, Osteuropa-Institut, 1971.

Binder, Dieter A: „The Christian Corporatist State: Austria from 1934 to 1938”, in: Austria in the Twentieth Century, szerk.: Rolf Steininger, Günter Bischof és Michael Gehler, 72–84. New Brunswick, NJ, Transaction Publishers, 2002.

Binder, Harald: Galizien in Wien: Parteien, Wahlen, Fraktionen und Abgeordnete im Übergang zur Massenpolitik. Bécs, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 2005.

Blanning, Tim: The Pursuit of Glory: Europe 1648–1815. New York, Penguin, 2007.

Boljanovszkij, Andrij: Ukrajinszki vijszkovi formuvannja v zbrojnyih szilah Nyimecscsinyi (1939–1945), Lvov, CIUS, 2003.

Borowsky, Peter: Deutsche Ukrainepolitik 1918. Lübeck, Matthiesen Verlag, 1970.

Boyer, John W: „Political Catholicism in Austria, 1880–1960.” Contemporary Austrian Studies 13 (2004), 6–36.

Bożek, Gabriela (szerk.): Żywieckie projekty Karola Pietschki, Katowice, Sląskie Centrum Kultorowego, 2004.

Brandon, Ray–Lower, Wendy (eds.): The Shoah in Ukraine: History, Testimony, and Memorialization, Bloomington, Indiana University Press, 2008.

Brassaï: The Secret Paris of the 1930s. New York, Pantheon Books, 1976.

Bridge, F. R.: „The Foreign Policy of the Monarchy 1908–1918”, in: The Last Years of Austria-Hungary: Essays in Political and Military History 1908–1918, szerk.: Mark Cornwall. Exeter, University of Exeter Press, 1990.

Brook-Shepherd, Gordon: The Last Empress: The Life and Times of Zita of Austria-Hungary, 1892–1989. New York, HarperCollins, 1991.

Brook-Shepherd, Gordon: Uncrowned Emperor: The Life and Times of Otto von Habsburg. London, Hambledon and London, 2003.

Bruski, Jan Jacek: Petlurowcy: Centrum Państwowe Ukraińskiej Republiki Ludowej na wychodżstwie (1919–1924). Krakkó, Arcana, 2004.

Bubnij, Mihajlo: Regyemptoriszti. Lvov, Monasztir Sv. Alfonsza, 2003.

Buchanon, Tom–Conway, Martin (eds.): Political Catholicism in Europe. New York, Oxford University Press, 1996.

Burds, Jeffrey: „The Early Cold War in Soviet West Ukraine”, Carl Beck Papers, Pittsburgh, no. 1505, 2001.

Burián, Stephen: Austria in Dissolution. London, Ernst Benn, 1925.

Burrin, Philippe: Fascisme, nazisme, autoritarisme. Párizs, Éditions du Seuil, 2000.

Cartledge, Bryan: The Will to Survive: A History of Hungary. London, Timewell Press, 2006.

Cavallie, James: Ludendorff och Kapp i Sverige. Stockholm, Almqvist & Wiksell International, 1993.

Chałupska, Anna: „Księżna wraca do Żywca.” Nad Sołą i Koszarową 4, no. 11 (2001. június).

Chłopczyk, Helena: „Alicja Habsburg–Księżna–Partyzant.” Karta groni 26 (1991), 28–36.

Chłopczyk, Helena: Ostatni właściciele dóbr Żywieckich. Publikálatlan kézirat, Żywiec, 1986.

Cienciala, Anna–Lebedeva, Natalia–Materski, Wojciech (eds.): Katyń: A Crime without a Punishment. New Haven, CT, Yale University Press, 2007.

Clark, Christopher: Iron Kingdom: The Rise and Downfall of Prussia, 1600–1947. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2006.

Clark, Christopher: Kaiser Wilhelm II. London, Longman, 2000.

Cohen, Gary: The Politics of Ethnic Survival: Germans in Prague, 1861–1914. West Lafayette, IN, Purdue University Press, 2006.

Cornwall, Mark: The Undermining of Austria-Hungary: The Battle for Hearts and Minds. New York, St. Martin, 2000.

Daskevics, Jaroszlav: „Vilgelm Gabszburg i isztorija.” Rozbudova gyerzsavi 1, no. 4 (2005), 57–69.

Deák, István: Beyond Nationalism: A Social and Politicai History of the Habsburg Officer Corps 1848–1918. New York, Oxford University Press, 1990. (Magyarul: Volt egyszer egy tisztikar: A Habsburg-monarchia katonatisztjeinek társadalmi és politikai története, 1848–1918. Budapest, Gondolat, 1993.)

Dedijer, Vladimir: The Road to Sarajevo. New York, Simon and Schuster, 1966.

Dickinger, Christiane: Franz Josef I: Die Entmythisierung. Bécs, Ueberreuter, 2002.

Dobosz, Stanisłas: Wojna na ziemi Żywieckiej. Żywiec, Gazeta Żywiecka, 2004.

Documents ruthéno-ukrainiens. Párizs, Bureau Polonais de Publications Politiques, 1919.

Dontsov, Dmytro: Rik 1918. Toronto, Homin Ukrainy, 1954.

Eudin, Xenia Joukoff: „The German Occupation of the Ukraine in 1918.” Russian Review 1, no. 1 (1941), 90–105.

Evans, R. J. W.: Rudolf II and His World. London, Thames and Hudson, 1997.

Evans, Richard J.: The Coming of the Third Reich. New York, Penguin, 2003. (Magyarul: A Harmadik Birodalom születése. Budapest, Park, 2012.)

Feldman, Gerald: German Imperialism 1914–1918: The Development of a Historical Debate. New York, John Wiley & Sons, 1972.

Ferguson, Niall: The World’s Banker: The History of the House of Rothschild. London, Weidenfeld and Nicolson, 1998.

Fischer, Fritz: Griff nach der Weltmacht. Düsseldorf, Droste, 1961.

Fiutak, Martin: „Vasilij von Biskupskij und die russische politische Emigration in München.” Ludwig-Maximilians-Universität, 2004.

Frank, Alison Fleig: Oil Empire: Visions of Prosperity in Austrian Galicia. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2005.

Freud, Sigmund: Introductory Lectures on Psychoanalysis. New York, Norton, 1966.

Gaddis, John Lewis: The United States and the Origins of the Cold War. New York, Columbia University Press, 2000.

Garton Ash, Timothy: In Europe’s Name: Germany and the United Continent. London, Jonathan Cape, 1993.

Garton Ash, Timothy: The Polish Revolution: Solidarity. New Haven, CT, Yale University Press, 2002. (Magyarul: A lengyel forradalom: A Szolidaritás. Budapest, AB-Beszélő, 1990.)

Garton Ash–Snyder, Timothy: „Ukraine: The Orange Revolution.” The New York Review of Books, 2005. április 28., 28–32.

Gay, Peter: Freud, Jews, and Other Germans. New York, Oxford University Press, 1978.

Gehler, Michael: „From Non-Alignment to Neutrality? Austria’s Transformation during the First East-West Détente, 1953–1958.” Journal of Cold War Studies 7, no. 4 (2005), 104–36.

Geiss, Imanuel: Der Polnische Grenzstreifen 1914–1918, Lübeck, Matthiesen, 1960.

Gellner, Ernest: Language and Solitude: Wittgenstein, Malinowski, and the Habsburg Dilemma. Cambridge, Cambridge University Press, 1998.

Georges-Michel, Michel: Autres personnalités que j’ai connues, 1900–1943. New York, Brentano, 1943.

Georges-Michel, Michel: Folles de Luxes et Dames de Qualité. Párizs, Éditions Baudinière, 1931.

Georges-Michel, Michel: Gens de Théatre que j’ai connus. New York, Brentano, 1942.

Glassheim, Eagle: Noble Nationalists: The Transformation of the Bohemian Aristocracy. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2005.

Golczewski, Frank: „Die ukrainische und die russische Emigration in Deutschland”, in: Russische Emigration in Deutschland 1918 bis 1941, szerk.: Karl Schlögel. Berlin, Akademie Verlag, 1995, 77–84.

Goldinger, Walter–Binder, Dieter A.: Geschichte der Republik Österreich 1918–1938. Oldenbourg, Verlag für Geschichte und Politik, 1992.

Gortazar, Guillermo: Alfonso XIII, hombre de negocio. Madrid, Alianza Editorial, 1986.

Grelka, Frank: Die ukrainische Nationalbewegung unter deutscher Besatzungsherrschaft 1918 und 1941/1942. Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 2005.

Gribble, Francis: The Life of the Emperor Francis-Joseph. New York, Putnam’s Sons, 1914.

Gross, Jan.: Revolution from Abroad: The Soviet Conquest of Poland’s Western Ukraine and Western Belorussia. Princeton, NJ, Princeton University Press, 2002.

Grossegger, Elisabeth: Der Kaiser-Huldigungs-Festzug, Wien 1908. Bécs, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1992.

Gumbrecht, Hans Ulrich: In 1926: Living at the Edge of Time. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1997.

Gyakiv, Szolomija (szerk.): Liszti Mitropolita Andreja Septickoho do Ilariona Szvjencickoho. Lvov, Ukrajinszki tyehnolohiji, 2005.

Habsburg, Alice: Princessa och partisan. Stockholm, P. A. Norstedt & Söners Förlag, 1973.

Habsburg, Elisabeth: Das poetische Tagebuch. Bécs, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1984.

Habsburg, Karol Olbracht: Na marginesie sprawy Żywieckiej. Lvov, magánkiadás, 1924.

Halpern, Paul G: „The Cattaro Mutiny, 1918”, in: Naval Mutinies of the Twentieth Century, szerk.: Christopher M. Bell és Bruce A. Ellman. London, Frank Cass, 2003, 54–79.

Hamann, Brigitte: Kronprinz Rudolf: Ein Leben. Bécs, Amalthea, 2005. (Magyarul: Rudolf: a trónörökös és a lázadó. Budapest, Európa, 1990.)

Hamann, Brigitte: The Reluctant Empress: A Biography of Empress Elisabeth of Austria. Berlin, Ellstein, 1996. (Magyarul: Erzsébet királyné. Budapest, Európa, 2008.)

Hamann, Brigitte (szerk.): Die Habsburger. München, Piper, 1988.

Healy, Maureen: Vienna and the Fall of the Habsburg Empire. New York, Cambridge University Press, 2004.

Hendrix, Paul: Sir Henri Deterding and Royal Dutch Shell: Changing Control of World Oil 1900–1940. Bristol, Bristol Academic Press, 2002.

Herodotus: The History. Ford.: Henry Clay. Buffalo, NY, Prometheus Books, 1992. (Magyarul: Hérodotosz: A görög–perzsa háború. Budapest, Osiris, 2004.)

Hills, Alice: Britain and the Occupation of Austria, 1943–1945. New York, St. Martin’s Press, 2000.

Himka, John-Paul: Religion and Nationality in Western Ukraine: The Greek Catholic Church and the Ruthenian National Movement in Galicia, 1867–1900. Montreal, QC, McGill University Press, 1999.

Hirnyak, Nyikifor: Polk. Vaszil Visivanyij. Winnipeg, MB, Mikityuk, 1956.

Hornykiewicz, Teofil (Hg.): Ereignisse in der Ukraine 1914–1923. 3–4. kötet. Philadelphia, PA, Lypynsky East European Research Institute, 1968–69.

Houthaeve, Robert: De Gekruisigde Kerk van de Oekraïne en het offer van Vlaamse missionarissen. Moorslede, R. Houthaeve, 1990.

Hricak, Jaroszlav: Narisz isztoriji Ukrajini. Kijev, Henyeza, 1996.

Hull, Isabel: Absolute Destruction: Military Culture and the Practices of War in Imperial Germany. Ithaca, NY, Cornell University Press, 2004.

Hull, Isabel: The Entourage of Kaiser Wilhelm II, 1888–1918. Cambridge, Cambridge University Press, 1982.

Husar, Bożena: „Zywieccy Habsburgowie”, in: Kalendarz Żywiecki 1994, 65. Żywiec, Gazeta Żywiecka, 1993.

Hyla, Bogumiła: „Habsburgowie Żywieccy w latach 1895–1947”, in: Karta groni, 1991, 7–27.

Ivanova, Klimentina (szerk.): Sztara bulgarszka literatura. 4. kötet, Szófia, Bulgarszki piszatyel, 1986.

James, Harold: Europe Reborn: A History, 1914–2000. Harlow, Pearson, 2003.

Jászi, Oscar: The Dissolution of the Habsburg Monarchy. Chicago, University of Chicago Press, 1929. (Magyarul: A Habsburg-monarchia felbomlása. Budapest, Gondolat, 1982.)

Jelavich, Charles: South Slav Nationalism: Textbooks and Yugoslav Union before 1914. Columbus, Ohio State University Press, 1990.

Judson, Pieter M.: Guardians of the Nation: Activists on the Language Frontiers of Imperial Austria. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2006.

Judt, Tony: Postwar: A History of Europe since 1945. New York, Penguin, 2005. (Magyarul: A háború után: Európa története 1945 után. Budapest, Európa, 2007.)

Kakowski, Aleksander: Z Niewoli do Niepodleglosci. Krakkó, Platan, 2000.

Kellogg, Michael: The Russian Roots of Nazism: White Émigrés and the Making of National Socialism, 1917–1945. Cambridge, Cambridge University Press, 2005.

Kentij, A. V.: Nariszi isztoriji Organyizaciji Ukrainszkih Nacionalisztiv. Kijev, NAN Ukraini, 1998.

Khlevniuk, Oleg V.: The History of the Gulag: From Collectivization to the Great Terror. New Haven, CT, Yale University Press, 2004.

Killem, Barbara: „Karel Havliček and the Czech Press before 1848”, in: The Czech Renascence of the Nineteenth Century, szerk.: Peter Brock és H. Gordon Skilling, 113–30. Toronto, ON, University of Toronto Press, 1970.

King, Jeremy: Budweisers into Czechs and Germans: A Local History of Bohemia, 1848–1914. Princeton, NJ, Princeton University Press, 2002.

Klimecki, Michal: Polsko-ukraińska wojna o Lwów. Varsó, Wojskowy Instytut Historyczny, 1997.

Kneževič, Jovana: „The Austro-Hungarian Occupation of Belgrade during the First World War.” PhD-disszertáció, Yale University, 2004.

Kořalka, Jiři: Češi v Habsburské ríse a v Evropě. Prága, Cseh Köztársaság, Argo, 1996.

Koselleck, Reinhart: Futures Past: On the Semantics of Historical Time. Cambridge, MA, MIT Press, 1985.

Koven, Seth: Sexual and Social Politics in Victorian London. Princeton, NJ, Princeton University Press, 2004.

Kramer, Mark: „The Collapse of East European Communism and the Repercussions within the Soviet Union.” Journal of Cold War Studies 5, no. 1 (2003), 3–16; 5, no. 4 (2003), 3–42; 6, no. 4 (2004), 3–64; 7, no. 1 (2005), 3–96.

Krauss, Alfred: „Die Besetzung der Ukraine 1918”, in: Die Militärverwaltung in den von den Österreichischen-Ungarischen Truppen Besetzten Gebieten, szerk.: Hugo Kerchnawe, Rudolf Mitzka, Felix Sobotka, Hermann Leidl és Alfred Krauss. New Haven, CT, Yale University Press, 1928.

Krivuckij, Ivan: Gye szribnolentij Szian plive… Kijev, Brama, 1999.

Krivuckij, Ivan: Za poljarnim kolom: Szpohadi vjaznya Hulah Zh–545. Lvov, Poltava, 2001.

Krzyżanowski, Piotr: „Księżna arcypolskości.” Wprost, 2004. január 11.

Kuhnke, Monika: „Polscy Habsburgowie i polska sztuka.” Cenne, bezcenne/utracone, 1999. március–április.

Kursell, Otto von: „Erinnerungen an Dr. Max V. Scheubner-Richter”. Kiadatlan kézirat, BA, München, 1966.

Lacquer, Walter: Russia and Germany, Boston, Little, Brown, 1965.

Laverdure, Paul: „Achille Delaere and the Origins of the Ukrainian Catholic Church in Western Canada.” Australasian Canadian Studies 24, no. 1 (2006), 83–104.

Liulevicius, Vejas: War Land on the Eastern Front: Culture, National Identity, and Occupation in World War I. Cambridge, Cambridge University Press, 2000.

Lubomirska, Maria: Pamiętnik. Poznań, Wydawnictwo Poznańskie, 1997.

Lucey, Michael: Never Say I: Sexuality and the First Person in Colette, Gide, and Proust. Durham, NC, Duke University Press, 2006.

Ludendorff, Erich: The General Staff and Its Problems. 2. kötet, London, Hutchinson & Co., é. n.

MacKenzie, David: Apis: The Congenial Conspirator. Boulder, CO, East European Monographs, 1985.

Mackiewicz, Stanisław: Dom Radziwiłłów. Varsó, Czytelnik, 1990.

Magocsi, Paul Robert: A History of Ukraine. Toronto, University of Toronto Press, 1996.

Majchrowski, Jacek M.: Ugrupowania monarchysticzne w latach Drugiej Rzeczypospolitej. Wrocław, Ossolineum, 1988.

Malinovszkij, B. V.: „Arhiknyaz Vilgelm fon Gabszburg. Szicsovi Sztrilci ta »Zaporozsci« u 1918 r.” Arhivi Ukraini 1–6 (1997).

Markovits, Andrei–Sysyn, Frank (eds.): Nationbuilding and the Politics of Nationalism. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1982.

Markus, Georg: Der Fall Redl. Bécs, Amalthea, 1984.

Martin, Terry: The Affirmative Action Empire: Nations and Nationalism in the Soviet Union, 1923–1939. Ithaca, NY, Cornell University Press, 2001.

Mastny, Vojtech: Cold War and Soviet Insecurity: The Stalin Years. New York, Oxford University Press, 1996.

Mayer, Amo J.: The Persistence of the Old Regime: Europe to the Great War. New York, Pantheon Books, 1981.

Mazower, Mark: Dark Continent: Europe’s Twentieth Century. New York, Knopf, 1999.

Mędrzecki, Włodzimierz: „Bayerische Truppenteile in der Ukraine im Jahr 1918”, in: Bayern und Osteuropa, szerk.: Hermann Bayer-Thoma, 442–58. Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 2000.

Menasse, Robert: Erklär mir Österreich. Bécs, Suhrkamp, 2000.

Michalski, Krzysztof: Płomień wieczności: Eseje o myślach Frydyryka Nietzschego. Krakkó, Znak, 2007.

Miller, Alekszej: Imperija Romanovih i nacionalizm. Moszkva, Novoje Lityeraturnoje Obozrenyije, 2006.

Milow, Caroline: Die ukrainische Frage 1917–1923 im Spannungsfeld der europäischen Diplomatie. Wiesbaden, Harrassowitz Verlag, 2002.

Mistinguett: Mistinguett: Queen of the Paris Night. London, Elek Books, 1954.

Monitor Polski, 1919. március 6., 53. szám

Mosse, George: The Fascist Revolution: Towards a General Theory of Fascism. New York, Howard Fertig, 1999.

Murat, Laure: La loi du genre: Une histoire culturelle du „troisième sexe”. Párizs, Fayard, 2006.

Müller, Wolfgang: Die Sowjetische Besatzung in Österreich 1945–1955 und ihre politische Mission. Bécs, Böhlau Verlag, 2005.

Niemann, Alfred: Kaiser und Revolution. Berlin, August Scherl, 1922.

Novoszad, Roman: „Jak zaginuv Gabszburg-Visivanyij.” Zona 10 (1995), 56–58.

Novoszad, Roman: „Vaszil Visivanyij, jakij nye sztav koroljom Ukrajinyi.” Ukrajina 26 (1992), 22–25.

Nusser, Horst G. W.: Konservative Wehrverbände in Bayern, Preussen und Österreich 1918–1933. München, Nusser Verlag, 1973.

Onackij, Jevgen: Portreti v profil. Chicago, Ukrainian-American, 1965.

Osztasko, Tetyjana: „Polszka vijszkova specszluzsba pro ukrainszkij monarhicsnyij ruk.” Ukrainyika Polonyika 1 (2004), 240–56.

Owen, Charles: The Maltese Islands. New York, Praeger, 1969.

Palmer, Alan: Twilight of the Habsburgs: The Life and Times of Emperor Francis Joseph. New York, Atlantic Monthly Press, 1991.

Pavljuk, Olekszandr: Borotba Ukraini za nyezalezsnyiszt i politika SShA, 1917–1923. Kijev, KM Akagyemija, 1996.

Pelenski, Jaroslaw: „Hetman Pavlo Skoropadsky and Germany (1917–1918) as reflected in his memoirs”, in: German-Ukrainian relations in historical perspective, szerk.: Hans-Joachim Torke és John-Paul Himka. Edmonton, AB, CIUS, 1994.

Perotti, Eliana: Das Schloss Miramar in Triest (1856–1870). Bécs, Böhlau Verlag, 2002.

Petriv, Vszevolod: Vijszkovo-isztoricsni praci. Szpominyi. Kijev, Poligrafknyiga, 2002.

Pipes, Richard: The Formation of the Soviet Union. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1997.

Plaschka, Richard Georg–Haselsteiner, Horst–Suppan, Arnold: Innere Front: Militärassistenz, Widerstand und Umsturz in der Donaumonarchie 1918. München, R. Oldenbourg Verlag, 1974.

Podvizsnyiki Csinu Naiszvjatiszkogo Izbavityelja v Ukraini. Ternopil, Monasztir, Uszpenyja Preszvjatoj Bogoroditszi, 2004.

Pohl, Dieter: Nationalsozialistische Judenverfolgung in Ostgalizien 1941–1944: Organisation und Durchführung eines staatlichen Massenverbrechens. München, R. Oldenbourg Verlag, 1996.

Pola: Seine Vergangenheit, Gegenwart und Zukunft. Bécs, Carol Gerold’s Sohn, 1887.

Pollack, Martin: Nach Galizien: Von Chassiden, Huzulen, Polen und Ruthenen: Eine imaginaire Reise durch die verschwundene Welt Ostgaliziens und der Bukowina. Bécs, C. Brandstätter, 1984. (Magyarul: Utazás egy eltűnt világban Kelet-Galícia és Bukovina földjén. Budapest, Palatinus, 2009.)

Polski Slownik Biograficzny. 9. kötet, Wrocław, Polska Akademia Nauk, 1960–61.

Popik, Szergij: Ukrainci v Avsztriji 1914–1918. Kijev, Zoloti Litavri, 1999.

Rak, Jiří: Byvali Čechové: České historické mýty a stereotypy. Prága, H & H, 1994.

Rape, Ludger: Die österreichischen Heimwehren und die bayerische Recht 1920–1923. Bécs, Europaverlag, 1977.

Raszevics, Vaszil: „Vilhelm von Habsburh-Szproba sztati ukrainszkim korolom”, in: Podorozs do Jevropi, szerk.: Okszana Havriliv és Tyimofij Havriliv, 210–21. Lvov, VNTL-Klaszika, 2005.

Rauchensteiner, Manfried: Der Sonderfall: Die Besatzungszeit in Österreich 1945 bis 1955. Bécs, Verlag Styria, 1979.

Redlich, Joseph: Emperor Francis Joseph of Austria. New York, Macmillan, 1929.

Remak, Joachim: „The Healthy Invalid: How Doomed the Habsburg Empire?” Journal of Modern History 41, no. 2 (1969), 127–43.

Reshetar, John: The Ukrainian Revolution. Princeton. NJ, Princeton University Press, 1952.

Roberts, Mary Louise: Civilization without Sexes: Reconstructing Gender in Postwar France, 1917–1927. Chicago, University of Chicago Press, 1994.

Romanov, Alexander: Twilight of Royalty. New York, Ray Long and Richard R. Smith, 1932.

Ronge, Max: Kriegs- und Industriespionage. Zürich, Amalthea, 1930.

Rossino, Alexander: Hitler Strikes Poland: Blitzkrieg, Ideology, and Atrocity. Lawrence, University of Kansas Press, 2003.

Rudnytsky, Ivan: Essays in Modern Ukrainian History. Edmonton, AB, CIUS, 1987.

Rumpier, Helmut: Max Hussarek: Nationalitäten und Nationalitätenpolitik im Sommer des Jahres 1918. Graz, Verlag Böhlau, 1965.

Rusniaczek, Jerzy: „Jak powstał zamek w Żywcu.” Karta groni (1991), 37–51.

Rutkowski, Ernst: Ukrainische Legion. A szerző birtokában lévő, kiadatlan kézirat, Bécs, 2005.

Ryan, Nellie: My Years at the Austrian Court. London, Bodley Head, 1916.

Schmidt-Brentano, Antonio: Die Österreichische Admirale. Osnabrück, Biblio Verlag, 1997.

Schorske, Carl E.: Fin-de-Siècle Vienna: Politics and Culture. New York, Vintage, 1981.

Sendtner, Kurt: Rupprecht von Wittelsbach: Kronprinz von Bayern. München, Richard Pflaum, 1954.

Senecki, Ireneusz–Piotrowski, Dariusz: „Zbiory malarstwa w palacu Habsburgów w Żywcu.” Gronie 1, no. 25 (2006), 58–60.

Shanafelt, Gary W.: The Secret Enemy: Austria-Hungary and the German Alliance. Boulder, CO, East European Monographs, 1985.

Shevel, Oxana: „Nationality in Ukraine: Some Rules of Engagement.” East European Politics and Societies 16, no. 2 (2002), 386–413.

Skrzypek, Józef: „Ukraińcy w Austrii podczas wojny i geneza zamachu na Lwów.” Niepodległość 19 (1939), 27–92, 187–24, 349–87.

Snyder, Timothy: „The Causes of Ukrainian-Polish Ethnic Cleansing, 1943.” Past and Present 179 (2003), 197–234.

Snyder, Timothy: The Reconstruction of Nations: Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus, 1569–1999. New Haven, CT, Yale University Press, 2003.

Snyder, Timothy: Sketches from a Secret War: A Polish Artist’s Mission to Liberate Soviet Ukraine. New Haven, CT, Yale University Press, 2005.

Snyder, Timothy: „To Resolve the Ukrainian Problem Once and for All’: The Ethnic Cleansing of Ukrainians in Poland, 1943–1947.” Journal of Cold War Studies 1, no. 2 (1999), 86–120.

Sondhaus, Lawrence: The Habsburg Empire and the Sea: Austrian Naval Policy, 1797–1866. West Lafayette, IN, Purdue University Press, 1989.

Sondhaus, Lawrence: The Naval Policy of Austria-Hungary, 1867–1914: Navalism, Industrial Development, and the Politics of Dualism. West Lafayette, IN, Purdue University Press, 1994.

Sonnenthal, Hermine von (Hg.): Adolf von Sonnenthals Briefwechsel. Stuttgart, Deutsche Verlags-Anstalt, 1912.

Spector, Scott: „Where Personal Fate Turns to Public Affair: Homosexual Scandal and Social Order in Vienna 1900–1910.” Austria History Yearbook 38 (2007), 15–24.

Spector, Scott: „The Wrath of the ‘Countess Merviola’: Tabloid Exposé and the Emergence of Homosexual Subjects in Vienna in 1907.” Contemporary Austrian Studies 15 (2006), 31–46.

Spyra, Adam: Browar Żywiec 1856–1996. Żywiec, Unigraf, 1997.

Stevenson, David: Cataclysm: The First World War as Political Tragedy. New York, Basic Books, 2004.

Stourzh, Gerald: Um Einheit und Freiheit: Staatsvertrag, Neutralität, und das Ende der Ost-West-Besatzung Österreichs 1945–1955. Bécs, Böhlau, 1998.

Stoye, John: The Siege of Vienna. London, Collins St. James’s Place, 1964.

Strachan, Hew: The First World War. New York, Penguin, 2005.

Sudoplatov, Pavel–Sudoplatov, Anatoli: Special Tasks: The Memoirs of an Unwanted Witness, a Soviet Spymaster. Boston, Little, Brown, 1994.

Suleja, Włodzimierz: Orientacja Austro-Polska w latach I Wojny Światowej. Wrocław, Wydawnictwo Uniwersytet Wrocławskiego, 1992.

Szkoropadszkij, Pavlo: Szpogagyi. Kijev, Knyiga, 1995.

Szporluk, Roman: „The Making of Modern Ukraine: The Western Dimension.” Harvard Ukrainian Studies 25, nos. 1–2 (2001), 57–91.

Szporluk, Roman: Russia, Ukraine, and the Breakup of the Soviet Union. Stanford, CA, Hoover Institution, 2000.

Tanner, Marie: The Last Descendant of Aeneas: The Hapsburgs and the Mythic Image of the Emperor. New Haven, CT, Yale University Press, 1993.

Taylor, A. J. P.: The Habsburg Monarchy, 1809–1918: A History of the Austrian Empire and Austria-Hungary. London, Macmillan, 1941. (Magyarul: A Habsburg Monarchia, 1809–1918: az Osztrák Birodalom és az Osztrák–Magyar Monarchia története. Budapest, Scolar, 2003.)

Terescsenko, Ju. I.–Osztasko, T. S.: Ukrainszkij patriot z dinasztii Habsburhiv. Kijiv, NAN Ukraini, 1999.

Terescsenko, Jurij: „Vjacseszlav Lipinszkij i Vilhelm Habsburg na polityicsnyih perekresztyah.” Moloda Nacija 4 (2002), 91–126.

Thoss, Bruno: Der Ludendorff-Kreis 1919–1923: München als Zentrum der mitteleuropäischen Gegenrevolution Zwischen Revolution und Hitler-Putsch. München, Kommissionsbuchhandlung R. Wölfle, 1977.

Thun-Salm, Christiane von–Hoffmansthal, Hugo von: Briefwechsel. Szerk.: Renate Moering. Frankfurt, S. Fischer, 1999.

Torzecki, Ryszard: Kwestia ukraińska w polityce Trzeciej Rzeszy. Varsó, Ksążka i Wiedza, 1972.

Tunstall, Graydon A., Jr.: „Austria-Hungary”, in: The Origins of World War 1. Szerk. Richard F. Hamilton és Holger H. Hertwig, 112–49, Cambridge, Cambridge University Press, 2003.

Turij, Oleg: „Isztoricsnyij sljah regyemptorisztyiv szhidnoj vitki na ukrainszkij zemli”, in: Regyemptoriszti: gyevjanoszto lit v Ukraini. Szerk.: Jaroszlav Pririz. Lvov, Ukrajna, Miszja Hriszta, 2003.

Tylza-Janosz, Marta: „Dobra czarnieckie i porąbczanskie Habsburgów Żywieckich w XIX i XX wieku.” Akademia Pedagogiczna, Krakkó, 2003.

Ullman, Richard: Anglo-Soviet Relations 1917–1920. 3 kötet. Princeton, NJ, Princeton University Press, 1961–73.

Unowsky, Daniel: The Pomp and Politics of Patriotism. West Lafayette, IN, Purdue University Press, 2005.

Vasari, Emilio: Dr. Otto Habsburg oder die Leidenschaft für Politik. Bécs, Verlag Herold, 1972.

Vicinus, Martha: „Fin-de-Siècle Theatrics: Male Impersonation and Lesbian Desire”, in: Borderlines: Genders and Identities in War and Peace, 1870–1930, szerk.: Billie Melman, 163–92, New York, Routledge, 1998.

Visivanyij, Vaszil: USZSZ z veszni 1918 r. do perevorotu v Avsztriji. 1920, kéziratban a HURI-nál.

Vivian, Herbert: The Life of the Emperor Charles of Austria. London, Grayson & Grayson, 1932.

Vogelsberger, Hartwig A.: Kaiser von Mexico. Bécs, Amalthea, 1992.

Vogt, Adolf: Oberst Max Bauer: Generalstaboffizier in Zwielicht 1869–1929. Osnabrück, Biblio Verlag, 1974.

Vushko, Iryna: „Enlightened Absolutism, Imperial Bureaucracy and Provincial Society: The Austrian Project to Transform Galicia, 1772–1815.” PhD-disszertáció, Yale University, 2008.

Wagnleitner, Reinhold: Coca-colonization and the Cold War: The Cultural Mission of the United States in Austria after the Second World War. Chapel Hill, University of North Carolina Press, 1994.

Wandycz, Piotr: The Lands of Partitioned Poland. Seattle, University of Washington Press, 1979.

Wandycz, Piotr: Soviet-Polish Relations, 1919–1921. Cambridge, MA, Harvard University Press, 1969.

Wasserstein, Bernard: The Secret Lives of Trebitsch Lincoln. New Haven, CT, Yale University Press, 1988.

Weber, Eugen: The Hollow Years: France in the 1930s. New York, Norton, 1996.

Wheatcroft, Andrew: The Habsburgs: Embodying Empire. London, Penguin, 1996.

Wiggermann, Frank: K.u.k. Kriegsmarine und Politik: Ein Beitrag zur Geschichte der italianischer Nationalbewegung in Istrien. Bécs, Österreichische Akademie der Wissenschaften, 2004.

Williams, Robert C.: Culture in Exile: Russian Émigrés in Germany, 1881–1941. Ithaca, NY, Cornell University Press, 1972.

Wilson, Andrew: Ukraine’s Orange Revolution. New Haven, CT, Yale University Press, 2005.

Wilson, Andrew: Virtual Politics: Faking Democracy in the Post-Soviet World. New Haven, CT, Yale University Press, 2005.

Wingfield, Nancy: Flag Wars and Stone Saints: How the Bohemian Lands Became Czech. Cambridge, MA, Harvard University Press, 2007.

Winter, Eduard: Die Sowjetunion und der Vatikan, Teil 3, Russland und das Papsttum. Berlin, Akademie-Verlag, 1972.

Yekelchyk, Serhy: Stalin’s Empire of Memory: Russian-Ukrainian Relations in Soviet Historical Memory. Toronto, ON, University of Toronto Press, 2004.

Yekelchyk, Serhy: Ukraine: The Birth of a Modern Nation. Oxford, Oxford University Press, 2007.

Zacek, Joseph: „Metternich’s Censors: The Case of Palacky”, in: The Czech Renascence of the Nineteenth Century, szerk.: Peter Brock és H. Gordon Skilling, 95–112. Toronto, ON, University of Toronto Press, 1970.

Zaliznyak, Mikola: „Moja ucsaszty u mirovih peregovorah v Beresztyu Litovszkomu”, in: Beresztyejszkij Mir: Szpominyi ta Matyerijali. Szerk.: Ivan Kedrin, 51–81. Lvov–Kijev: Kooperatyivna Nakladna Cservona Kalina, 1928.

Zeman, Z. A. B.: The Breakup of the Habsburg Empire: A Study in National and Social Revolutions. London, Oxford University Press, 1961.

Zolotarev, V. A. és mások (szerk.): Russzkaja vojennaja emigracija: Dokumenti i matyeriali. Moszkva, Geija, 1998.

Żurawski vel Grajewski, Przemysław Piotr: Sprawa ukraińska na konferencji pokojowej w Paryżu w roku 1919. Varsó, Semper, 1995.

Zsityja i szmerty Polkovnyika Konovalcija. Lvov, Cservona kalina, 1993.

Térképek mutatója

A Habsburgok világa 1580 körül

A Habsburgok Európája 1908-ban

A Habsburg-Adria és környéke 1908 körül

A Habsburg-Galícia 1908 körül

A keleti front, 1914–1918

Ukrajna és Lengyelország 1918-ban

Európa a két világháború között, 1923–1938

Lengyelország felosztása, 1939–1941

A náci Európa 1942 körül

A hidegháborús Európa 1948-ban

Az Európai Unió

Köszönetnyilvánítás

Habsburg Vilmos valószínűtlenül kalandos vándorútjáról húsznál több európai levéltárban, tizenkét nyelven maradtak fenn írott források. Mindenekelőtt a levéltárosok segítségét szeretném megköszönni. Különleges említést érdemel Bożena Husar a żywieci Lengyel Állami Levéltárból és Leopold Auer a Bécsi Házi, Udvari és Állami Levéltárból. Szeretném kifejezni hálámat Irina Vuskónak és Ray Brandonnak, akik fontos ukrán és német levéltári forrásokkal láttak el. A velük folytatott beszélgetések az eseményekről kialakult értelmezésemre is hatással voltak. Azt is jeleznem kell, milyen sokkal tartozom Ivan Bazinovnak, amiért a kedvemért Kijevben olyan sokat áldozott idejéből és saját kutatásaiból. Termékeny napokat töltöttem Lengyelországban is, köszönhetően elsősorban Andrzej Was´kiewicznek, Katarzyna Jesieńnek és Andrzej Paczkowskinak.

Mivel a Habsburg Vilmos életével foglalkozó más értelmezések száma oly csekély, szeretném megnevezni a tudósokat, akiknek a témáról szóló, megjelent művei megelőzték az enyémet: Wolfdieter Bihl, Jurij Terescsenko, Tatjana Osztasko és Vaszil Rasevics. A Yale Egyetem Sterling Emlékkönyvtárában Tatjana Lorković és Susanne Roberts az ésszerűen elvárhatónál segítőkészebbek és érdeklődőbbek voltak. Amikor már kutatásaim végéhez értem, a Harvard Egyetemen, a Cornell Egyetemen és a londoni Angol–amerikai Konferencián tartott előadásaim sokat segítettek érveim megfogalmazásában. Nagyra értékeltem a vitákra teremtett alkalmakat, amelyeket a washingtoni Orosz és Kelet-európai Történelmi Műhely, a New York-i Remarque Intézet Szemináriuma és a yale-i A Modernizmusba Való Átmenetek Műhelye (Transitions to Modernity Workshops) nyújtott. Bár e könyvért egyedül nekem kell viselnem a felelősséget, nagy örömmel nyugtázom, hogy ezek a viták csak javítottak rajta.

Érdemben javultak egyes fejezetek, miután meghallgattam Karen Alter, Holly Case, Deák István, Timothy Garton Ash, Isabel Hull, Jovana Knežević, Hugo Lane, Andrzej Nowak, Dominique Reill, Stuart Rachels, Mary Lou Roberts, Michael Snyder, Piotr Wandycz és Larry Wolff kritikáját. Marci Shore és Nancy Wingfield nagylelkűen elolvasta és kommentálta a teljes, de még nem végleges kéziratot. Ernst Rutkowski, Scott Spector és Matti Bunzl előzékenyen mutatták meg nekem kiadatlan cikkeiket. Paul Laverdure-rel és Tirza Latimerrel folytatott beszélgetéseim fontos forrásokra hívták fel figyelmemet. Elisabeth Grossegger és Daniel Unowsky megválaszolta az 1908-as megemlékezésekre vonatkozó kérdéseimet. Marina Cattaruzza, Alison Frank és Marion Wullschleger Isztriáról beszélt. E. E. Snyder és Christine Snyder Máltát mutatta be. Dan Shore az operát érintő, Sasha Zeyliger az orosz nyelvvel kapcsolatos kérdéseimre válaszolt. Eagle Glassheim cseh anyagokat küldött; Vlagyiszlav Hrinevics Kijevben kutatott fel részemre kihallgatási jegyzőkönyveket. Oleh Turiitól ritka könyveket kaptam a redemptoristákról. Galin Tyihanov és Adelina Anguseva-Tyihanova segített, hogy elgondolkodjam az időről és a keleti rítusú kereszténységről.

Számos ember, helyszín és intézmény könnyítette meg a Habsburg-monarchia légkörének felidézéséhez szükséges utazásokat, vitákat és meggondolásokat. Omer Bartov bevont Határvidékek projektjébe és ezáltal Kelet-Galíciával történt személyes találkozásába. Christoph Mick és a Zeit-Stiftung a legjobb pillanatban hívott meg Lvovba. Okszana Sevel rávezetett, hogyan hasonlítsam össze Lvovot és Kijevet, és sok egyébre is rávilágított az ukrán nemzetiség politikai életéből. Ivo Banacnak köszönhetem, amit Horvátország történelméről tudok. Leda Siragusa Grbica szállodája eszményi kiindulási pont volt Lošinj szigetének bejárásához, férje, Giovanni pedig vitorlást épített számomra. Krzysztof Michalski és Humán Tudományos Intézete látott vendégül Bécsben. A Yale Egyetem történelem tanszéke, valamint a Nemzetközi és Körzeti Tanulmányok Macmillan Központjának Európa Tanácsa intézményileg és anyagilag is támogatta kutatásaimat. Habsburg Mária Krisztina és Habsburg György előzékenyen válaszolt néhány, a családjukra vonatkozó kérdésemre. Steve Wasserman a Kneerim and Williamstől kezdettől felismerte a történet vonzerejét. Lara Heimert a Basic Bookstól Habsburg Vilmos alkalmas irodalmi útitársának bizonyult.

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License