Bodor Ádám

Az érsek
látogatása

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Bodor Ádám, 1999

Felelős kiadó Nyáry Krisztián
Szerkesztette Parti Nagy Lajos
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3188 9

1.

Medárd előtt egy héttel a fodrászat első vendégei hozták hírül, hogy kora hajnalban elfogták a Senkowitz nővéreket. A két vénlány hónapokkal korábban megszökött az Izolda negyedből, a tüdőbetegek elkülönítőjéből. A szökevényeket állítólag Gábriel Ventuza tábori lelkész bőrpórázon vezette vissza a telepre, ahol egy tyúkketrecbe zárva mindjárt ki is állították őket közszemlére. Nevelőanyám, Colentina Dunka nem akart hinni a fülének, de mivel a fodrászatban akkor már többen várakoztak, és nem hagyhatta ott az üzletet, engem küldött el Natalia Vidra fésülőasszonnyal, hogy tudjuk meg, mi igaz az egészből. Gyalogosan tíz percet sem tart az út a folyóparti rétig, ahol az elkülönítő kerítései kezdődnek, ameddig a kíváncsiskodók máskor is elmerészkedtek. Mégis, mire odaértünk, már nem akadt semmi látnivaló. Sehol egy tyúkketrec, sehol a Senkowitz nővérek. Aztán hallottuk; a többi beteg addigra már kővel agyondobálta a szökevényeket.

Izoldának itt Bogdanski Dolinán lányt, asszonyt nem hívnak, ez itt az elkülönítő neve. Így hívták az egész rétet a drótsövénnyel körülvett táborral, ahol a szélfújta, napszívta barakkokban a legrégibb idők óta betegeket és más nem kívánatos személyeket tartottak. Itt ért véget a város, a táboron túl már a Midia rét sirálylepte szeméttelepei következtek.

Még hónapokkal korábban egy reggel, a szokásos létszám-ellenőrzéskor kiderült, hogy a vénlányoknak fenntartott barakkból hiányoznak a Senkowitz nővérek. Takarójuk, szalmazsákjuk már teljesen hideg volt, a párnájukon pedig búcsúüzenet helyett csak a fejük lenyomata látszott. Bizonyára előző este, mindjárt lámpaoltáskor, alvást színleltek, aztán amikor a horkolás első hullámai elárasztották a termet, útra keltek. Ágyuk alatt föl volt bontva a padló, helyén nyirkos, fekete üreg szája tátongott. Ők pedig sehol. A föld nyelte el őket.

Vidra földrajztanár rögeszméje volt, hogy a Medvegyica valamikor az ősidőkben nem a völgy lankái között kanyargott a Tisza felé, hanem valahol a mélyben, és az utcák, a házak, udvarok alatt most is búvópatakok elhagyott járatai hálózzák be a földet. Kevesen hittek neki, pedig sokhelyütt kongott, döngött a pincék alatt a föld. A nővérek egy ilyen rejtett, vízvájta folyosón jutottak ki a jól őrzött elkülönítőből a Midia rétre, ahol egy-egy kürtő a szabadba nyílott.

ASenkowitz nővérek girhes, hóbortos és kicsit együgyű nőszemélyek voltak, senki sem gondolta volna róluk, hogy ennyi körmönfont ravaszság, alattomos furfang is megfér bennük. Leveses kanállal már évek óta az egész barakk szeme láttára vájták, kaparták ágyuk alatt a földet, de a betegtársak nemigen értették, mi az ördögöt akarhatnak. Bár a barakkfelelős gyanakodott, és minden reggel tollba mondta jelentéseit a tapasztaltakról – az üreg a nővérek ágya alatt egyre mélyült –, ismervén a Senkowitz lányokat, az irodán mosolyogtak a hírek fölött: csak kapirgáljanak. Arra azért komolyan mégsem lehetett gondolni, hogy ezek a némberek egy éjszaka fogják magukat, és mint az ürgék kisétálnak a rétre. Pedig ez történt. A vízvájta járatokon át kikúsztak a táborból a szabadba, és miközben a tiraszpoli szerzetesek kutyáikkal keresztül-kasul kerestették őket a rekettyésben, a part menti csalitban, ők szépen beásták magukat a hulladéklerakóban egy halom szemétbe. Nyomuk is veszett mindjárt a miazmás terepen.

Mivel a városba akkor éppen Zilava érseket várták, a nem kívánatos személyeket, főként az ilyen szabadon kószáló betegeket, mindenképp kézre kellett keríteni; vérdíjat tűztek ki a fejükre. Egy évre szóló élelmiszer-kupont ígértek a kézre kerítőnek, amit a szerencsés megtaláló fölvehetett természetben – keksz, szilva és töpörtyű volt leginkább kapható –, de kívánságra akár készpénzben is. Ami pedig akkoriban jó néhány milliót jelentett. Ez most mind Gábriel Ventuzát illette, aki ezen a reggelen pórázra fűzve visszakísérte őket az Izolda telepre.

Mire Natalia Vidra fésülőasszonnyal az elkülönítő kerítéséhez érkeztünk, a bámészkodók már szétszéledőben voltak. Ha volt is éppenséggel valami látnivaló, abból addigra már csak egy kis szemétkupac maradt, amely fölött sirályok civakodtak.

A dolinai nem valami bőbeszédű népség, így mindössze annyit lehetett megtudni, hogy a szökevények, mivelhogy valószínűleg egyenesen a hulladék mélyéről érkeztek, még a ketrecből is rettenetes bűzt árasztottak. A tyúkketrecet, amely gyenge deszkából és közönséges dróthálóból készült, nyomban megszállták a telhetetlen sirályok; kopácsolták a deszkát, csőrükkel csipkedtek befelé, mintha a jussukat követelnék. Amikor a betegek kővel kezdtek dobálózni, állítólag csak a sirályokat akarták elzavarni. Mégis, a vége az lett, hogy nem maradt azon a helyen semmi, csak két vagy három lapátra való szemét. Nemhogy két halottnak, de még egynek sem nézett ki, némi gőzölgő húsos pép, benne rongycafat, forgács, szilánk. Ebből sem sokat hagytak a sirályok.

Amikor tehát Natalia Vidrával a kerítéshez érkeztünk, odabenn a betegek már jobbára az eget kémlelték, zsebre dugott kézzel sétálgattak az udvaron. Látták persze az utca felől a bámészkodókat, de nem jöttek közel a kerítéshez, itt ez nem is volt szokás. Közöttük ácsorgott Sebastian Vidra földrajztanár, a Natalia Vidra férje is. Vártam, hátha odapillant, ahol mi is álldogáltunk, de ő csak fásultan hordozta körül tekintetét az udvar fölött.

– Legalább integess a férjednek – mondtam Natalia Vidrának –, hátha egyszer mégiscsak idenéz.

– Ó, minek – felelte –, hiszen hamarosan találkozunk.

– Csak nem képzeled, hogy kiengedik?

– Azt nem, és mi mégis, hamarosan együtt leszünk.

Natalia Vidra kedvenc fésülőasszonya volt nevelőanyámnak. Már legalább tíz éve, hogy először fölvette próbaidős tanoncnak a fodrászatába, de újra és újra elbocsátotta. Néha föllobbantak a szeszélyei, olyankor Natalia Vidrát hirtelen elkergette, aztán mézes-mázos üzeneteket küldözgetett neki, visszaédesgette magához, és megint fölvette próbaidőre.

Natalia Vidra, amióta férjét, Vidra földrajztanárt az Izoldában tartották, nyaranta a remetéknél húzta meg magát, a Bogdanski fennsíkon, a nyíresekben. A fennsíkon régente bányászkodás folyt, a földben érc volt, ami még a felhőket is odavonzotta. A helyet egész nyáron a legvadabb villámok látogatták, és alig akadt a hegylakók között olyan, aki ne viselte volna magán az égiháborúk nyomát. Belecsapott a villám már Natalia Vidrába is, kihullott tőle az egész haja, nem maradt egy szál szőre sem, de még a pihék is eltűntek róla. Szemöldököt például ceruzával rajzolt magának, reggelenként mindig más- és máshová, ettől minden nap egy kicsit más lett az arca. Nem lehetett betelni vele. A papok legszívesebben vele fésültették magukat, volt, aki csak miatta járt a fodrászatba. Szerelmes volt belé nevelőanyám, Colentina Dunka is.

A fodrászatban aznap délelőtt mindenki Gábriel Ventuzára várt, hogy majd elmeséli, hogy s mint történt, ami történt. Albérlőként a fodrászat hátsó udvarán, egy hálókamrában lakott. Évekkel korábban érkezett Bogdanski Dolinára, azért, hogy elvigye innen az apja földi maradványait, de a végén ő maga is itt maradt. Mindjárt az első napon elveszítette minden pénzét, az iratait is persze, és ha nem nyúl a hóna alá nevelőanyám, a toloncok közé kerül a mészégetőbe, vagy jobbik esetben tüdőbetegnek az Izolda negyedbe. Azt már alig remélhette, hogy a tábori lelkészi járandóságából képes lesz félretenni a kihantolásra, úgy, hogy még fussa belőle útiköltségre, szállítmányozásra is. Most mégis, egyszer csak együtt volt a pénz. Úgy nézett ki tehát, ha sikerül megegyezni a kihantolókkal és Tizman archimandritával, és hamis papírokat is szerezni a piacon, hamarosan elutazhat a városból.

Gábriel Ventuzát néhány napon át nem látták Bogdanski Dolinán. Medárd előtt egy héttel, kora hajnalban bukkant elő a köd függönyeiből a szeméttelepek felől, pórázon vezetve a Senkowitz nővéreket.

– Merre volt a séta – kérdezte Eronim atya, a táborparancsnok, amikor leült fölvenni a jegyzőkönyvet, és hogy megírja Gábriel Ventuza számára az átvételi elismervényt. – Vagy kitaláljam?

– Csak itt, a közelben. Már régóta a nyomukban voltam.

– Mert ugyebár meglehetősen büdösek. És ahogy kinéznek!

Mintha maguk is szemétből lettek volna, a Senkowitz nővérek szürkék voltak, nyirkosak, szinte máladoztak, még a hangjuk is ragacsosan elnyúlt a levegőben. Már amíg egyáltalán beszéltek. Eronim atya megkérdezte őket:

– Hol kezdjük? Talán a legelején. És csak ne kórusban.

Erre ezek összenéztek:

– Ez molesztál minket. Azért sem mondunk neki semmit. Még egy szót sem. Képzelje, Eronim atya, megnémultunk. Meg sem bírunk mukkanni.

És valóban ez volt az utolsó szavuk.

Eronim atya nem veszítette el a türelmét, leküldött két embert a gazdasági udvarba, nézzenek körül, hová lehetne bezárni őket. Azok nemsokára egy tyúkketreccel jöttek vissza.

Gábriel Ventuza délután tért haza a fodrászat udvarára. Csuhája szakadt volt és csatakos, mint aki napokon keresztül árkon-bokron át szökevényeket üldözött. Holott a Senkowitz nővéreket ő maga szöktette ki a jól őrzött Izolda negyedből. Ezt Colentina Dunka fodrászatában is tudta mindenki. Erre most itt van: a váltságdíj reményében visszaszolgáltatta őket.

– Arról volt szó, hogy talán egészen Jerevánig viszi az öreglányokat – mondta mostohanővérem, Mauzi Anies fésülőasszony. – Vajon mi történhetett?

Gábriel Ventuza levetette sáros csuháját, kiakasztotta száradni, aztán magára hurkolta az ajtót, és lefeküdt. Nem kelt fel sem délután, sem este, horkolásától napokon át remegett az ablaka.

Amióta Bogdanski Dolinán szemetet tárolnak és a hulladék halmai akkorára nőttek, hogy elállják az északi szelek útját, a város fölött már déltájban elhomályosul a levegő, csak a bűz kocsonyás harangja remeg a háztetők fölött, elnémulnak benne még a legvadabb sirályok is. A falak közé zsibbasztó csend ereszkedik, csak a legyeket lehet hallani, amint koppannak az ablakokon. Áthatolnak még az üvegen is, mint fekete ostorcsapások végigsuhintanak a homályos szobákon. Az embert ilyenkor elhagyja minden ereje, és ha nincs éppen halaszthatatlan dolga, elnyúlik a ház legeldugottabb sarkában szundítani. Gábriel Ventuza most öt napon át egyfolytában, megszakítás nélkül aludt. Én ébresztettem Medárd előtt való napon délben, amikor két tiraszpoli kutyás szerzetes kereste.

A tiraszpoliak kerékpáron jártak, mellettük a vázhoz erősített hosszú láncon mindig egy-egy széles pofájú, nyáladzó kutya loholt. Tizman archimandrita mindenesei voltak, de bizonyos esetekben ellátták az őrséget is. A városban egyszerűen tiraszpoli kutyásoknak hívták őket.

Még Periprava vikárius fogadta be őket takarítónak, konyhai zöldségtisztítónak, de mivel ő már évek óta aludt, ezek most Tizman archimandritának dolgoztak. Azt állították magukról, hogy odesszai árvízkárosultak, szegény szerzetesek, akiket kiöntött a haragos tenger, közben az sem kizárt, egyszerűen csak szakállat növesztettek, zsákba, szürke posztóba öltöztek, és elindultak bele a világba. Derekukon mindenesetre nem tüskés kötelet viseltek, hanem tömött övtáskát, avas faggyúszaguk volt, és a hajukban, göndör tincseik között mint a korpa, vagy a Fekete-tenger sója, serke csillogott.

Kutyáik rendesen ugatni sem tudtak, és ahelyett, hogy az ember közelségét keresték volna, mintha üvegből lenne a szemük, üresen bámultak a világba. Enni egyszerűen bejártak a kertekbe, baromfiudvarokra, konyhákra. Legújabban a papnevelde betegszobáiban is megjelentek ebédidőben, felugráltak az ágyakra, és a csajkából kilefetyelték a levest. El sem vakkantották magukat soha, közeledtüket csak a levegő suhogása jelezte, s ahogy a körmük neszelt a kövezeten. Alkonyattájt somfordáltak el az utcákról, hogy meghúzzák magukat a falak tövében, a Helynökség udvarán. Bogdanski Dolina utcáin sötétedés után már inkább csak hiúzok jártak.

Nevelőanyám most is a lánccsörgésre riadt, amikor a tiraszpoliak befordultak a névtelen zsákutcába. A fodrászat ablakából látta, hogy kutyáikkal egyenesen a bejárat felé tartanak. Nem akarta őket beengedni, elébük állt a küszöbre, de nem bírt velük, benyomultak mellette. Azt mondták, Gábriel Ventuzát keresik igen fontos ügyben. Tudják, hogy itthon van, látják, motoros triciklije már napok óta benn áll az udvaron.

Egyetlen ilyen motoros furgonetta közlekedett Bogdanski Dolinán, köhögő hangjáról ismerte mindenki. A város kicsi volt, és a hangból, ahogy a falak a berregést visszaverték, messziről is tudni lehetett, mikor melyik utcában jár. A tábori lelkész szolgálati járgánya volt, Gábriel Ventuza is ezzel járt be gyóntatni az Izolda negyed betegeihez és a toloncokhoz a mészégetőbe.

De Gábriel Ventuza már ötödik napja aludt. Az Izolda negyed betegei már ötödik napja nem kaptak szeretetcsomagot, és ha valamelyikük gyónni kívánt volna, nem volt akinek a lelkét kitárja. A tiraszpoli kutyások Tizman archimandrita üzenetét hozták, miszerint el van csapva. De ha az élelmiszer-kuponokat, amelyeket a vérdíj fejében kapott, pénzre váltja, abból ki tudja fizetni a sírásókat, az illetéket, sőt a szállítást is. A kihantolás megtörtént, a földi maradványokat már be is csomagolták, a rakomány elmehet a reggeli postavonattal.

A tiraszpoli kutyások elkérték a furgonetta kulcsait és tábori lelkészi szürke csuháját; mellette álltak, amíg leveti magáról. Az utolsó pillanatig beszéltek hozzá: nem kell fecsegni, nehogy még a végén valaki azt higgye, itt protekciósan hozzá lehet jutni földi maradványokhoz, egyébként pedig tüstént vágja le a haját és a szakállát, nehogy tévedésből papnak nézzék. Menjen, holnap ilyenkorra koporsóstól túl legyen a határon.

Viktor Ventuza, Gábriel Ventuza apja, akinek a földi maradványait már becsomagolták, Bogdanski Dolinán élt, és ide temették Roxana hercegnő sírkertjébe, örmények közé. Halála előtt néhány nappal még Ivano Frankovszkba készült – elszámolnivalója volt Zelofan püspökkel, aki csúful rászedte –, de egyszer csak őt hozta visszafele az ár a Pop Sabin erdeje felől; vízihalott képében tért vissza félútról a városba. A Bogdanski rév habos örvényeiben keringett napokon át, amíg a határvadászok végre fölismerték. Nem volt könnyű dolog, mivel fejbőröstől hiányzott az egész haja, és hiányzott a két füle is. Valaki alaposan elbánt vele.

Megtörténhet ilyesmi errefele bárkivel, ha például magára haragítja valamelyik barátját, vagy nem józanul válogatja meg ügyfeleit. Haragosa Viktor Ventuzának is lehetett, mivelhogy hetven éven át embercsempészéssel foglalkozott. Vízi úton, rendszerint áradáskor segítette át kuncsaftjait a határon, amikor a sok uszadékfa között könnyedén el lehetett vegyülni a szökevényekkel. Mint a régi vágású mesteremberek, lehetetlent nem ismert, úszó gyökérhez kötözve akár egy egész családot átvontatott a határfolyón.

És hogy a jeges vízben örökre meg ne dermedjenek, mielőtt vízhatlan nejlonzsákba bújtatta volna őket, saját kezűleg bekente kukoricadarával kevert agyaggal, majd vastagon kocsizsírral, végül befáslizta a testüket, mint a múmiákat. A határőröket lefizette rágógumival, dohánnyal, ezzel-azzal, hogy a folyóvíz fölött imbolygó csillogó gyökereket, amelyek alatt ügyfelei lapultak, úszó szarvas agancsának nézzék. Ő egész idő alatt a víz alól, titkos zsinegeket húzogatva irányította az alkalmatosságot a túlsó partra; néha negyedórát is eltöltött a fenékhez lapulva, amíg levegőt venni végre a felszínre bukott. De szolgálatait csak a legelszántabbaknak ajánlotta fel. A bajban lévőknek, a megszállottaknak segített, a tétovát eltérítette szándékától, a vigyori szerencselovagokat pedig kereken elutasította. Kivéve az olyan eseteket, amikor a szokásos összeg háromszorosát ígérték.

Ezerkilencszázhúsz óta űzte kényes mesterségét, amikor egy áradáskor a folyó medre teljesen megváltozott. A Medvegyica itt határfolyó volt, és egy kiadós esőzés után egy éjszaka nem zúgva, bőgve, hanem csöndben és alattomban áttörte a gátakat. Attól az éjszakától kezdve nem északról, hanem délről kerülte meg a várost. Hogy valami rettenetes dolog történt, azt az az átható bűz is jelezte, ami a sok kimosott árnyékszék miatt a táj fölött lebegett. Bogdanski Dolina a koromsötét éjszaka néhány órája alatt, amíg lakosai úgyszólván aludtak, egyszerűen átkerült a túlsó partra. Egy másik országba.

Attól fogva hetven éven át Viktor Ventuza segített át minden álmodozót a túlsó partra, és hogy mestersége ezernyi szennyes rejtekébe soha bele ne pillanthassanak, pár napos korukban kicsempészte innen saját gyermekeit is.

Gábriel Ventuza például a messzi Al-Dunán, bérelt anya mellett nőtt fel, egy jázminbokros, levendulás szigeten. Apját többé nem is látta, Bogdanski Dolináról sem igen hallott egészen addig a napig, amíg féltestvére, Hamza el nem árulta, hogy a dolinai örmény temetőt, ahova embercsempész apjukat nyugalomra helyezték, a helybéliek kiüríteni készülnek.

Ábrándokkal telve érkezett Bogdanski Dolinára, de már csak egy alsónadrág volt rajta, amikor nevelőanyám könyörületből befogadta. Colentina Dunka felöltöztette, szerény keresethez is juttatta, és még hajlékról is gondoskodott számára, hogy legyen hova fejét lehajtania. A fodrászat hátsó udvarán nyitott számára egy kis hálókamrát, ahol békében ellakhatott. Most, ha a vérdíjat leszámítjuk, amit majd teljes egészében elvisznek a kihantolók és a szállítmányozók, megint csak semmije nem maradt.

Miután a tiraszpoli kutyások eltávoztak a csuhájával, alsónadrágban ácsorgott a fodrászat udvarán. Mivel a fésülőasszonyok közül senki nem ért rá, az ablak tükrében nézegetve magát, egy életlen ollóval egymaga nyírta haját, stuccolta szakállát. Nevelőanyám leküldte hozzá Mauzi Anies fésülőasszonyt azzal az üzenettel, hogy ez egy úri szalon, a tisztelendők az ablakon át látják, azonnal vegyen magára valamit.

– Mi a fenét? – fakadt ki. – Colentina Dunka jól tudja, nincs más ruhám. Csak az volt, amit ezek elvittek.

– Ha nem tudná, ruhakölcsönző bolt működik a közelben, ahol jutányosan elegáns utcai öltözéket bérelhet. Van pénze, menjen, válasszon egyet magának.

A ruhakölcsönző, amit Mauzi Anies ajánlgatott, Colentina Dunka tulajdona volt, egy lakókocsiban volt berendezve az Ismeretlen vándor sírjánál, és kezdettől fogva én vezettem a boltot. A kölcsönző csak hét végén tartott nyitva, amikor a városba az érseket várták, és az utcák megteltek bámészkodókkal. Többnyire vidéki fiatalok voltak elnyűtt, istálló- és gyantaszagú ruhákban, s ha röstellték külsejüket, egy vagy két órára városi öltözéket bérelhettek maguknak, amiben szívesebben mutatkoztak ők is. A kínálat főként sötétszürke, pléhgombos posztóöltönyökből állt, amihez lakkcipő és zokni is járt, de lehetett bérelni vászonnadrágot, műbőr zubbonyt, nyakkendőt, kalapot és sálat is.

Kimentem a térre, ahol a kölcsönző bolt állt, kiválasztottam Gábriel Ventuza részére egy nadrágot és egy zubbonyt, levittem neki a kamrájába.

– A mostohanővérem egy kicsit szerelmes beléd – mondtam neki –, azért volt hozzád szigorú, mert fáj neki, hogy elmész.

– Nagyritkán ő is eszembe jut nekem – felelte.

– És akkor mondd csak: nem arról volt szó, hogy a két bányarémet átviszed a határon? Tudtommal már előleget is kaptál értük. Erre te visszaszolgáltatod őket.

– Igen, képzeld, így alakult.

– Valami komoly dolog történt, hogy nem vitted ki őket. Vagy rosszul lett kitervelve az egész.

– Nem, nem, nagyon jól volt kitervelve minden. Csak hát ez lett a vége.

Medárd előestéje Bogdanski Dolinán ünnepnek számított, a boltok már délután bezártak, csak nevelőanyám fodrászata tartott nyitva, hogy kiszolgálja azt a néhány pópát, aki az esti mise előtt még betért az üzletbe kifésültetni a szakállát.

Az asszonyok az eperfa alatt fésültek, a levegőben késő délután, mint az ökörnyál, hosszú arany szálak lebegtek. Medárd felhői már körülvették a völgyet, a levegő alig rezdült, odafönt szinte mozdulatlanul lebegtek a sirálypelyhek. Még két vendég volt hátra, ezek Mauzi Aniesre és Natalia Vidrára vártak, amikor nevelőanyám bement az üzletbe. Gábriel Ventuza utánasietett.

– Adjon nekem egy szappant. Hajat szeretnék mosni.

– Mi ütött hirtelen magába?

– Jelenésem van. És le szeretném vágni a körmöm is.

A hátsó udvarról egy kiskapun át lehetett járni a szomszéd veteményeskertjébe, ahol egy hatalmas hordóban öntözésre való esővizet tároltak. Gábriel Ventuza többször is megmártózott benne. Meg sem várta, hogy megszáradjon, magára vette ruháit, és elindult a kapu felé. Colentina Dunka az ablakból utánaszólt.

– A fenébe is, öt napon át aludt. Megtudhatnám, mi történt?

– Semmi – felelte Gábriel Ventuza. – Csak épp így alakult a dolog.

– Akkor is, hogy jutott eszébe ilyesmi?

– Csak. Boga Senkowitz visszatáncolt az üzlettől.

Ezzel elsietett. Egyenesen az Izolda negyedbe tartott. Máskor, amikor hetenként háromszor gyóntatni ment a táborba, a triciklivel a kátyúval tele utcákon is odaért két perc alatt, most a sikátoroson át rövidített, hogy még a kődobálók előtt a kapuhoz érjen. Alkonyatkor az elkülönítő kerítése mentén mindig megjelentek a kődobálók, alig lehetett tőlük a kaput megközelíteni. Néhány szeminarista volt, akik a folyóparton kővel tömték meg tarisznyájukat, aztán letáboroztak a kerítés mentén, és bedobálták az udvarra, a sétáló betegekre. Amíg ők foglalták el az utcát, nem volt tanácsos arrafele járni.

Az őrszolgálatot a táborban a tiraszpoli kutyások látták el, és most Gábriel Ventuzát nem engedték a kapusszobánál tovább. Nagy nehezen felismerték civil öltözékben, rövid hajjal, megstuccolt szakállal, de arról már hallani sem akartak, hogy a táborba beengedjék. Amikor elmondta, hogy csak néhány szót szeretne váltani Vidra földrajztanárral, nagy nehezen ráálltak: jó, most az egyszer kihívják neki. Elvégre ő volt az, aki pár nappal korábban a szökevényeket visszahozta, ha utána el is bocsátották. Öt percet engedélyeztek, hogy a kapusfülke melletti padon beszélgessenek.

– Képzeld, kiadták az öregemet – mondta Gábriel Ventuza, amikor leültek egymás mellé. – Ezzel nem is untatnálak, de holnap elmegyek, és beleegyezésedet kérem, hogy magammal vihessem a feleségedet. Megértő embernek ismerlek.

– Hm. Nem tudtam, hogy szeretitek egymást.

– Ó, nem, egyelőre szó sincs ilyesmiről. Érzelmekről úgy direkte nem esett szó köztünk.

– Akkor mi a fenét akarsz vele?

– Hadd jöjjön velem. Jóravaló teremtésnek látszik, te pedig úgysem látod többé. Nekem jó érzés, ahogy ott tipeg-topog az ember körül.

– Na várj csak. Jössz, és csak úgy ukmukfukk megkéred a kezét. Mégis, kéne egy kis gondolkodási idő. És ha nem tudnád, kényszerlakhelyes, engedély nélkül nem hagyhatja el a körzetet. Hogyan képzelted, hogy kiviszed innen?

– Egy kis koporsóban. Kettőt rendeltem a kihantolóktól, és azt kértem, az egyik legyen üres. El van látva lélegző nyílásokkal, úgyhogy pár napon át kényelmesen el lehet lenni benne. Addig mindenképpen kibírja, amíg érte megyek és kiengedem onnan. Tudod, a halottasházból. Ne aggódj, mindent alaposan kiterveltem.

– Hadd aludjak rá egyet.

– Nincs idő, sajnos. Reggel indulok. Gondolj bele, olyan sokat már nem élsz. Kapsz érte tíz dollárt, élelmiszer-kuponokban. Hariton Manukiannál hagyom, ő majd gondoskodik rólad. Bejuttat neked túrót, kekszet, aszalt szilvát, egyéb finomságokat.

– Kösz, mindenesetre, elismerem, nagyvonalú vagy. De megértesz, ha kicsit zavarban vagyok. Persze, mit is mondhatnék, ha muszáj, vigyed. És köszönöm, amit értünk tettél.

Gábriel Ventuza, amíg tábori lelkész volt Bogdanski Dolinán, és hetenként háromszor bejárt gyóntatni az Izoldába, minden alkalommal becsempészett a csuhája alatt Vidra földrajztanárnak egy gondosan ledugaszolt kicsi orvosságos üveget. Csak egy rongyocska volt benne, semmi más, átitatva Natalia Vidra nyálával. Alsónadrágjába rejtette, nehogy megtalálják, és azért is, hogy lehetőleg testhőmérsékleten, langyosan tartsa. Sebastian Vidra odabenn a gyóntatószék homályában az üveget fölbontotta, a rongyocskát kiszívta, és saját nyálával átitatva küldte vissza Natalia Vidrának. Egymástól távol éltek már régóta, de a nyál, amit Gábriel Ventuza ágyékának melegében hordozott, még éveken át összetartotta őket.

Miután a fodrászüzlet bezárt, Colentina Dunka odatett, hogy Natalia Vidrával seperjük ki az udvart, hogy a másnapi ünnepre tiszta legyen. Máskor a sok kifésült haj, szakáll magától összegömbölyödik, a kicsi szőrgombolyagok a légvonatban kigurulnak a kerítés alatt, és elindulnak a Névtelen Zsákutcán a papnevelde felé. De Medárd szombatján nem rezdült a levegő, csak a magasban, a felhők alatt kavarogtak, mint a sirályok, elsodort nejloncafatok. Nevelőanyám Mauzi Aniesszel az ágyneműt cserélte a hálószobában. Amikor meglátták az utca végében közeledni Gábriel Ventuzát, kikönyököltek az ablakon, hogy hallják, mit mond majd Natalia Vidrának.

– A férjednél jártam – mondta Gábriel Ventuza. – Rólad beszélgettünk. Azt mondja, napról napra rosszabb itt a levegő, nem szeretné, ha megbetegednél.

– Nem rosszabb, atyám, egyáltalán.

– Elcsaptak, most már ne szólíts atyának. Szóval én reggel elmegyek innen, és a férjed azt szeretné, ha velem jönnél. Gyógynövényboltot készülök nyitni, te pedig elmehetnél egy szalonba fésülni. Egész jól meglennénk.

– Én itt is fésülök, atyám. Egyébként is rosszkor kapom az ajánlatot. Pont tegnap vagy tegnapelőtt megígértem Colentina Dunka asszonynak, hogy hozzáköltözöm. Volt olyan kedves, és befogadott a hálószobájába. Már friss ágyneműt is húzott, kedvel engem a fodrásznő nagyon.

– Jó kis malőr. Akkor vedd úgy, hogy nem mondtam semmit. Szóval egy kicsit meleg is lettél azóta, hogy beléd csapott a villám.

– Nem, atyám, nem vagyok meleg egyáltalán. De Colentina Dunka becsületszavát adta, ha vele élek két vagy három hónapon át, elintézi, hogy fölvegyenek betegnek az elkülönítőbe, oda az Izoldába. És akkor együtt lehetek a férjemmel, Vidra földrajztanárral.

Esteledett, körös-körül a vonulatok fölött a felhőkön már Medárd villámai derengtek, amikor meghallottam, hogy Colentina Dunka a csengőt rázza. Olyankor hívott, amikor friss vizet kért az ágya mellé, mentateát vagy bodzaszörpöt. Most a félig nyitott ablak mögött állt, meztelen, kerekded válla, mint egy kis félhold világított a hálószoba homályából. Még az illatuk is megcsapott, a női testek kovászszaga keveredett a Bogdanski fennsíkok nyírfaillatával.

– Nem megy a fejembe a dolog. Menj és faggasd ki, milyen ürüggyel állt el Boga Senkowitz az üzlettől. El ne menjen innen anélkül, hogy elárulná… … …

m
MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License