Peter Robinson

A FORRADALOM GYERMEKEI

Peter Robinson

A FORRADALOM

GYERMEKEI

A mű eredeti címe

Children of the Revolution

Copyright © 2013 Eastvale Enterprises Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító Hannah Rodrigo fotójának felhasználásával készült.

ISBN 978 963 643 930 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sheilának

A halott generációk hagyománya rémálomként vetül az élők gondolataira.

Karl Marx: Louis Bonaparte brumaire tizennyolcadikája

(Kulcsár Dalma fordítása)

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani mindenkinek, aki segített ennek a könyvnek a megszületésében. A kéziratot Sheila Halladay olvasta elsőként, és többoldalnyi megjegyzéssel ültetett vissza a számítógép elé. Meggyőződésem, hogy az észrevételeivel sok munkától kímélt meg másokat. A Hodder Kiadónál hálával tartozom Carolyn Maysnek és Katy Rouse-nak gondos szerkesztői munkájukért, illetve Justine Taylor olvasószerkesztőnek. A Morrow-nál Carolyn Marinónak és Amanda Bergeronnak a szerkesztésért, illetve Greg Villepique-nek és Andrea Molitornak az olvasószerkesztői munkájukért. A McClelland and Stewartnál Ellen Seligmannek és Kendra Wardnak vagyok nagyon hálás az alapos szerkesztésért. Előzetesen is szeretnék köszönetet mondani a marketingcsapatoknak – Kerry Hoodnak és Poppy Northnak (Hodder), Laurie Connorsnak (Morrow), valamint Shona Cooknak és Ashley Dunn-nak (McClelland and Stewart). Külön köszönet illeti Debby de Grootot Torontóban. Végezetül hálával tartozom az értékesítőknek, akik nyélbe ütik a megállapodásokat, és kidolgozzák a reklámkampányokat, illetve azoknak az ügynököknek, akik járják az országot, hogy eladják a könyvemet. Köszönet mindenkinek.

1. fejezet

A használaton kívüli vasútvonal mentén baktatva Alan Banks főfelügyelő önkéntelenül is egy fiatal szerelmespárt képzelt maga elé, amint a mozdony füstjébe burkolózó gyalogoshídon csókolóznak. Pontosan úgy, mint a Késői találkozás című filmben. Persze az az időszak – a gőzzel hajtott gépek kora – már a múlté, és egyébként sem szerelmi jelenethez, hanem egy gyanús körülmények között bekövetkezett halálesethez hívták.

A fehér ruhás bűnügyi helyszínelők csoportja felé tartott, akik a belülről megvilágított sátor mellett álltak, közvetlenül a híd mellett. Néhány társuk odafent, a hídon tevékenykedett; a szerkezet rozsdás vaskorlátja olyan magas volt, hogy Banks odalentről csak a fejüket és a vállukat láthatta.

A bűntett helyszíne majd egy kilométernyire délre feküdt Coverton falujától, Észak-Yorkshire megye határán, a Yorkshire Dales Nemzeti Park csücskében, Barnard Castle felől jövet az A66-os főúton túl. Banksnek azt mondták telefonon, hogy vagy a régi pálya mellett jöjjön végig, vagy a töltéssel párhuzamosan, az attól mintegy ötven méterre, keletre elterülő erdőn átvágva közelítse meg a helyszínt.

A vasútvonal nyílegyenesen futott a tájon át a földgyalukkal kivájt, keskeny és sekély, U alakú völgyben. A fűvel benőtt töltés mindkét partja meredeken emelkedett. Az elhanyagolt, magas fű között burjánzott a gaz, ennek ellenére senki sem szórta tele kidobott babakocsikkal, kerékpárvázakkal vagy hűtőgépekkel, ahogy a városok környékén szokás. A síneket és a talpfákat már régen felszedték, a vágányok helyét pedig kikövezték; a kőlapok nagy része egyenetlen vagy töredezett volt, a repedéseken dudva türemkedett ki. Banks számára igencsak hosszúnak tűnt az a majd egy kilométer, nem utolsósorban azért, mert a heves eső és a szél alaposan megtépázta, amint végiggyalogolt a szűk mélyedésben. Útközben csak egyetlen emberlakta épületet látott, méghozzá jobb kéz felől, nem sokkal a híd előtt. A kis, négyszögletű ház a töltés tetején állt.

Amikor Banks elérte a külső kordont, felmutatta igazolványát az ügyeletes rendőrtisztnek, aki felemelte a szalagot, hogy beengedje, majd kapucnis kezeslábast és eldobható lábzsákot nyomott a kezébe. A főfelügyelő ügyetlenül kibújt az esőköpenyéből, hogy magára húzza a védőruhát. Itt várakoztak azok a helyszínelők és rendőrök, akiknek a jelenlétére egyelőre nem volt szükség a bűncselekmény helyszínének közvetlen közelében. A sátorba csak a helyszíni vizsgálat szempontjából nélkülözhetetlen személyzet léphetett be a belső kordonon át, méghozzá úgy, hogy a lehető legkevesebb ember tartózkodjon egyszerre odabent.

Az ég felhős és szürke volt ezen a kora novemberi reggelen, ezért a nyombiztosítók igyekeztek minél több lámpát felállítani. Banks bedugta a fejét a sátorlap nyílásán, és megpillantotta Stefan Nowakot, a helyszínelők mindig kifogástalan külsejű, az eső ellenére is decens vezetőjét, dr. Burns rendőrorvost és Winsome Jackman nyomozó őrmestert. Mindhárman fehér overallt viseltek. Peter Darby, a rendőrségi fotós a holttest mellett guggolt, hogy felvételeket készítsen ütött-kopott, öreg Pentax gépével, hipermodern digitális kamerája a vállán lógott a vízhatlan tokban. Darby kivételével valamennyien Banks felé fordultak, hogy üdvözöljék. A sátor hirtelen túlzsúfoltnak tűnt, és a benti szag a bőrig ázott kutyáéra emlékeztette a főfelügyelőt.

Tekintete egy kórosan lesoványodott, szürke anorákot és kék farmert viselő, idős férfi holttestén állapodott meg, aki kicsavarodott végtagokkal, hanyatt feküdt. A nyaka lehetetlen szögben kificamodva, az egyik karja természetellenes pózban, jobb combjának belső részéből éles csont állt ki, mint valami kés, átszúrva a farmernadrágot. Ruházata csuromvizes volt a szakadó esőtől. Banksnek elsőként az jutott eszébe, vajon mióta feküdhet ott.

– Rendben – mondta Banks Winsome-ra nézve. – Halljam, mi történt.

– Egy kutyáját sétáltató nő talált rá – válaszolta Winsome anélkül, hogy belepillantott volna a jegyzetfüzetébe. – Helyesebben a kutyája. Nyolc óra harminchétkor, hogy egész pontos legyek.

Banks a karórájára lesett. Öt perccel múlt tíz.

– Pontosabb nem is lehetne.

– Az illető nyugdíjas tanárnő. Valószínűleg hozzászokott, hogy időközönként megnézze az óráját, mennyi van még hátra a kicsöngetésig.

Banks felnevetett.

– Még sosem fordult meg a fejemben, hogy a tanárok ugyanannyira utálhatták azokat az órákat, mint mi, diákok. Azt hittem, csupán azért léteznek, hogy halálra untassanak vagy terrorizáljanak minket.

– Hát igen, a gyerekek gyakran igencsak énközpontúan szemlélik a világot.

– Margery Haltonnak hívják, uram – hallatszott kívülről, a sátor bejáratán túlról. – Elnézést, hogy félbeszakítom. Barry Kirwan vagyok, a covertoni körzet közösségi rendőrparancsnoka. Én érkeztem elsőként a helyszínre. Margery jól ismer engem. Egyenesen hozzám jött, hogy aztán idevezessen. Amikor láttam, mi a helyzet, azonnal jelentettem az esetet.

Banks a sátor nyílásához sétált, és félrehajtva a lapot, kibújt a szabadba.

– Hol van most?

– Az egyik közösségi rendőr hazakísérte, uram. Eléggé felkavarta a látvány.

– Csöppet sem lep meg – válaszolta Banks. – Ki a halott?

– Gavin Miller, uram.

– Akkor helybéli?

Kirwan körzeti megbízott a közeli épületre mutatott.

– Abban a régi házban lakott, a híd túloldalán, amely valamikor a váltókezelőé volt. Bizonyára ön is látta idefelé jövet.

Banks megfordult, és ismét szemügyre vette a zömök viskót, amelyre már korábban felfigyelt. Enyhe túlzással lehetett volna takaros kis laknak nevezni.

– Mit tud róla? Mivel kereste a kenyerét?

– Nem sokat tudok róla, uram. Ritkán járt társaságba, inkább magánakvaló ember volt. A helyiek fura szerzetnek tartották. A világtól elvonultan élt, jószerivel ki sem mozdult otthonról. Azt sem tudom, hogy miből élt.

– Van rokona?

– Fogalmam sincs, uram. Az biztos, hogy magányosan élt. Persze ettől még talán valahol...

– Mióta lakott itt?

– Három vagy négy éve vette meg az ingatlant. Már régóta árulták. A piac akkoriban nagyon pangott, így szerintem jó árat alkudhatott ki magának. De amint maga is láthatja, nem valami nagy az a ház.

Banks végignézett a töltésen és a kikövezett vasúti nyomvonalon.

– És magáról a helyről mit tud mondani, Kirwan parancsnok? Milyen ez a hely? Sűrűn látogatják? Hogyan lehet megközelíteni?

– Valaha helyi kisvasút járt errefelé, míg dr. Beeching el nem intézte a hatvanas évek elején, hogy lezárják a vonalat. Természetesen az még az én időm előtt volt. Azóta pedig egyre pusztul minden... A saját szemével is láthatja, hogy mivé lett. Turistaszezonban, ha jó az idő, néhányan erre tévednek, elvégre innen nem messzire húzódik a két tengerpartot összekötő északi turistaútvonal, alkalmasint a régi vasutakért rajongók között is akadnak páran, akik felkeresnek minket, de ilyentájt, amikor rosszra fordul az idő, alig jön valaki. Félreeső körzet ez, maga is láthatja, tulajdonképpen eléggé elszigetelve a világtól. – A sátoron túli területre mutatott. – Ha továbbmegy dél felé, úgy egy kilométerre innen egy leomlott viaduktot talál. A larki erdőség keletre terül el, a töltés mögött, és van egy gyalogösvény, amely a folyót követve, az erdőn kanyarog keresztül, egészen a falu parkolójáig. Ezt a helyet semmilyen irányból sem lehet kocsival megközelíteni, hacsak valaki úgy nem ismeri a vidéket, mint a tenyerét. Léteznek egyéb jelöletlen csapások és földutak is, az egyiken például ide, ehhez a házhoz lehet eljutni, de Covertonba egyik sem visz be. Ami azt illeti, nem vezetnek sehová sem.

– Ez azt jelenti, hogy a holttest már egy ideje itt feküdhetett anélkül, hogy bárki is észrevette volna?

– Igen, feltételezem, uram. De azt nem gondolnám, hogy napok óta.

– Esetleg tegnap este óta? Egész éjszaka?

– Az bizony könnyen meglehet.

Banks megköszönte Barry Kirwannek a felvilágosítást, majd visszament a sátorba.

– Itt mi az ábra? – kérdezte Winsome-tól.

– Kirwan körzeti megbízott telefonon jelentette a gyanús halálesetet, és tanácsolta, hogy mielőbb szálljunk ki, és biztosítsuk a helyszínt, ha netán lennének olyan nyomok, amelyeket mielőbb rögzíteni kell. Amikor ideértem, teljesen nyilvánvaló volt számomra, hogy az emberünk nem kocogás közben kapott szívrohamot, és rogyott össze holtan, hanem... De maga is eldöntheti, főnök.

Peter Darby felegyenesedett.

– Egyelőre végeztem – mondta, és elhagyta a sátrat.

Banks dr. Burnshöz fordult.

– Van valami elképzelése, hogy mivel van dolgunk, doki?

Burns a sátor bejárati nyílásán keresztül a hídra mutatott.

– A sérüléseiből és a test helyzetéből úgy tűnik, hogy lezuhant a hídról. Nem gondolom, hogy elmozdították volna, de nem volt lehetőségem a mindenre kiterjedő halottszemlére. Dr. Glendenning alighanem pontosabb választ ad majd a boncolás után. Mint láthatja, igen meredek a híd mindkét oldala, ezért megemelték a védőkorlátot, minden bizonnyal a jószágok miatt, amelyeknek erre vezet vagy vezetett az útja. Vagyis annak a valószínűsége, hogy véletlen baleset történt, módfelett csekély. A híd úgy kilenc méter magasan van, elég magasan ahhoz, hogy ha valaki lezuhan a kövekre, hajszálra olyan sérüléseket szenvedjen el, mint ez a holttest. A nyakát szegte, több csontja eltört. A fejsérülése miatt rengeteg vért veszített, és a lábtörésről se feledkezzünk meg.

– És mindezt a zuhanás okozhatta?

Dr. Burns egy pillanatra elgondolkodott.

– Feltehetően. Vagy legalábbis javarészt.

– Aha – válaszolta Banks. – Szóval nem esküdne meg rá.

– Egyelőre nem.

– Van valamilyen körülmény, amiből arra lehetne következtetni, hogy netán lelökték? – érdeklődött a főfelügyelő. – Csak előbb fejbe ütötték? Vagy inkább öngyilkosságnak tűnik az eset?

– Ugye oda akar kilyukadni, hogy ha önkezével vetett véget az életének, akkor miért rángattam ide, a világ végére ezen a nyomorúságos hétfői reggelen?

– Valahogy úgy.

– Nos, még nem adhatok határozott állásfoglalást – ismerte be Burns. – Csupán kétlem, hogy véletlen baleset történt volna. Ha viszont nem önszántából vetette alá magát, akkor valakinek át kellett hajítania a mellvéden.

– Számíthatott-e arra ő maga vagy adott esetben a másik fél, hogy biztosan meghal, ha onnan lezuhan?

– Nem – közölte Burns. – Szerencsés esetben néhány kisebb csonttöréssel is megúszhatta volna. Nehéz előre megjósolni, mi lesz az ilyen esések kimenetele. Mindnyájan hallottunk már olyan esetekről, amikor igen magasról zuhant le valaki, mégis túlélte. Ő azonban nagyon szerencsétlen módon ért földet. Mint már az előbb is említettem, a kettéroppant nyak és a combtörés tett be neki. Az éles csont átszúrta a combartériát. Ronda ügy. Egyszerűen elvérzett. A halál viszonylag gyorsan bekövetkezett, a törött nyak miatt vélhetőleg nem is volt a tudatánál, sőt elképzelhető, hogy addigra már teljesen lebénult. Talán fájdalmat sem érzett, legfeljebb egyre erősödő zsibbadást.

Banks hangosabban szólt, hogy az odakint tartózkodó Barry Kirwan is hallja a kérdést.

– Létezik más mód arra, hogy valaki lejusson ide a hídról anélkül, hogy leugrana?

– Igen, uram – válaszolta Kirwan. – Bár valamelyest tényleg meredek, a töltésen keresztül mindkét oldalon óvatosan le lehet mászni. Ilyen időben persze jobbára fenéken csúszna le az ember, uram. A házhoz vezető ösvény valamivel jobb állapotban van, még néhány lépcsőfélét is kitapostak rajta.

– Vagyis ha szándékosságot feltételezünk, akkor a tettes bizonyára tisztában volt azzal, le tud jutni ide, még akkor is, ha fenéken kell csúsznia, hogy végezzen az áldozatával, ha az ne adj’ isten túléli a zuhanást, és nem hal szörnyet azonnal?

– Igen, uram – felelte Kirwan.

– Öngyilkosságra utaló búcsúlevél? – kérdezte Banks a rendőrorvostól.

– Semmi.

– Átkutatta már valaki a házat?

– Még nem, uram – mondta Winsome. – Magára vártunk.

Banks Nowakra nézett.

– Mi a véleménye, Stefan?

– Nem tudom – válaszolta a helyszínelők vezetője a tőle megszokott hibátlan, enyhén tudálékos angolsággal. Lengyel akcentusa csak elvétve, bizonyos hanglejtéseknél érződött ki a beszédéből. – Ez az időjárás nagyon megnehezíti a munkánkat. Dolgozunk az ügyön, de eddig nem találtunk sem ujjlenyomatot, sem lábnyomot a hídon, pedig számítani lehetett volna rá, elvégre előbb fel kellett kapaszkodnia a korlátra, ha le akarta vetni magát. Sajnos az eső kíméletlenül elmoshatta a nyomokat. Az éjszaka folyamán egyszer-kétszer igencsak rázendített. Egyébként is, az egész szerkezet csupa rozsda, a talapzat pedig deszkából készült, úgyhogy összerakhatjuk a két kezünket, ha ennyi csapadék után bármit is találunk.

– Milyen súlyú lehet az illető? – kérdezte Banks.

– Ránézésre ötvenhét-ötvennyolc kilót nyomhat – vágta rá Burns.

Banks rövid időre a gondolataiba merült, majd Nowak felé fordult.

– Van rá esély, hogy bármilyen használható nyomot találunk a helyszínen?

– Esély mindig van, még ilyen időben is – felelte Nowak. – Azt azonban nem tartom valószínűnek, hogy ujjlenyomatra vagy lábnyomra bukkanunk, hacsak valaki nem vette igénybe az erdőt átszelő ösvényt. A fák ugyanis némi védelmet nyújthatnak az eső ellen.

– Keréknyomok?

– Ugyanaz a helyzet. Mivel a csapadék fellazította a talajt, a keréklenyomatok mélyen benyomódhattak, ám amikor az eső rákapcsolt és ömleni kezdett, márpedig többször is zuhogott az éjszaka, jó eséllyel elmosott mindent, ami korábban élesen kirajzolódhatott. A magunk részéről mindazonáltal igyekszünk mindent megtenni.

– Efelől semmi kétségem. Vér? DNS?

– Akár még az is lehet. Persze nem lesz könnyű, mert felhígulhatott, de talán nem mosta el teljesen a zivatar.

– Úgy látom, a kezéről már vett mintákat – nézett Banks az orvosra. – Talált valamit? Esetleg bőrdarabkát valamelyik körme alatt?

– Felületes szemlélődés alapján nehéz volna bármit is mondani – közölte dr. Burns. – Annyi biztos, hogy rágta a körmét.

Banks szünetet tartott, hogy megeméssze a hallottakat, közben az esőcseppek hangos kopogását figyelte a sátortetőn. A vászon itt-ott már átázott, és becsurgott a víz. A főfelügyelő érezte, hogy néhány csepp végiggördül a tarkóján, le a nyakán. Rájött, hogy fel kellett volna húznia a kapucnit a fejére. Eső után köpönyeg.

A férfi persze le is ugorhatott. Gyilkosságok ritkán fordultak elő az országnak ebben az eldugott szegletében. Másrészt viszont ha tényleg öngyilkosságra készült, miért olyan módszert választott, amely – legalábbis dr. Burns szerint – egyáltalán nem garantálta az áhított sikert, és cselekedete végződhetett volna úgy is, hogy nem halált eredményez, hanem rengeteg fájdalommal, akár súlyos bénulással jár?

– Mi a véleménye, mióta feküdhet itt? – tudakolta Banks. – Egyáltalán, mióta lehet halott?

– Az éjszaka hideg volt – válaszolta dr. Burns –, ami elméletileg lelassíthatta a hullamerevség kialakulását és a bomlás megindulását. De úgy látom, hogy a holttest alatti kőlapok egészen szárazak. És annak sincs kézzelfogható jele, hogy állatok jártak volna errefelé. Tehát azt mondanám, hogy nagyjából tizenkét órája lehet halott, és egész éjszaka itt feküdhetett.

– Mikor kezdett el esni?

– Tegnap? Úgy éjfél körül, uram – közölte Kirwan körzeti megbízott odakintről.

– Csak a játék kedvéért tegyük fel, hogy tegnap este tíz és tizenkét óra között halt meg – vette vissza a szót Banks. – Ha nem azért jött ide, hogy öngyilkosságot kövessen el, mit keresett ezen az elhagyatott, rozoga hídon, egy köpésnyire a saját házától olyasvalaki társaságában, aki meg akarta ölni?

– Talán nem sejtette, hogy az illető meg akarja ölni, uram – vetette fel Winsome. – Lehet, hogy valamin összeszólalkoztak, és akarva-akaratlan egymásnak estek. Sőt, az sem zárható ki, hogy egy útonálló megleste és megtámadta, hogy kirabolja. Anorák van rajta, tehát biztos, hogy el akart menni otthonról.

– Logikusan hangzik. Csakhogy a híd délre van a lakhelyétől. Kétségkívül nem nagy a távolság, pár méter csupán, de miért indult volna el dél felé, a híd irányába, ha egyszer a faluba akart menni? Kirwan parancsnoktól tudjuk, hogy a háztól csapás vezet le a töltésig. Az lett volna észszerű, ha azt választja, aztán végigmegy a pálya mentén... Kivéve, ha netán kedve támadt, hogy sétáljon egyet az erdőn át. És hová tarthatott volna, ha nem Covertonba? – Banks kidugta a fejét a sátorlapok közötti nyíláson. – Nem sokkal ezelőtt azt mondta, hogy déli irányban nincs semmi, csak a romba dőlt viadukt. Van valami ötlete, mi történhetett? – kérdezte Kirwantől.

– Nincs, uram – felelte a körzeti megbízott. – Nem áll össze a kép. Értelmetlen lett volna dél felé indulnia, hogy átvágjon a hídon, pusztán azért, hogy aztán a másik oldalon visszaforduljon, és északnak tartson. És arrafelé tényleg nincs semmi, csak a sík vidék. Meg persze néhány gazdaság.

– Találtak valami érdekeset a zsebeiben? – érdeklődött Banks.

– Már vártam, hogy mikor kérdezi meg – jegyezte meg Winsome. Egy bizonyítékok gyűjtésére és tárolására szolgáló műanyag tasakot emelt ki a mellette lévő ládából. – Zömmel a szokásos tárgyakat. Az összeset bezacskóztuk, lezártuk és jegyzőkönyveztük. A tárcában egyebek között egy hitelkártyára és egy Gavin Miller nevére kiállított, de már lejárt jogosítványra bukkantunk. Találtunk benne egy ötfontos bankjegyet is különböző blokkok társaságában, azok a covertoni Sparból, illetve az eastvale-i Bargain Booze italüzletből származnak. Ezenkívül volt még nála mobiltelefon, kulcsok, egy zsebkés, némi aprópénz, egy doboz Silk Cut cigaretta és egy olcsó gázöngyújtó. Na és ez itt! – Némileg színpadias mozdulattal kihúzott egy vastag borítékot a tasakból, és megmutatta a tartalmát Banksnek. Amennyire első ránézésre a főfelügyelő meg tudta állapítani, egy halom új, Matthew Boulton és James Watt feltalálók arcképével díszített, ötvenfontos bankjegy rejtőzött benne. – Készpénz – folytatta Winsome. – Összesen ötezer font. Megszámoltam. Úgy vélem, ha valakinek sétálni szottyan kedve az erdőben, biztosan nem visz magával ennyi pénzt. Pontosan ezért ráncigáltuk ide ezen a nyomorúságos reggelen, uram.

Banks füttyentett egyet.

– Igaza van. Nos, úgy tűnik, a rablótámadást is kizárhatjuk.

Gavin Miller házához nem csatlakozott garázs, bár az épület melletti köves rész méretét és alakját tekintve megfelelt volna a célnak, hogy egy kisebb autó ott parkolhasson. Kocsi azonban nem állt ott. Banks emlékezetébe véste, hogy ellenőrizze, volt-e gépkocsija Millernek. A híd túl keskeny volt ahhoz, hogy akár a legkeskenyebb sportautóval is keresztül lehessen hajtani rajta, a Kirwan által említett egyenetlen, göröngyös dűlőút viszont kiszélesedett a háznál. Banks feltételezte, hogy előbb-utóbb valamelyik kisebb helyi műútba torkollhat, miként a körzeti megbízott is célzott rá. Mindenesetre az volt az egyetlen nyomvonal a környéken, amely haloványan valamiféle kocsiútra emlékeztetett. Ha valaki ezen akart Gavin Miller házához jutni, annak vélhetően tudnia kellett a létezéséről, ami egyszersmind azt is jelenti, hogy ha tényleg használták, akkor a támadónak ismernie kellett Millert, és már korábban is járhatott nála. Persze Banks tudta, hogy egyelőre nem érdemes találgatnia, ez mind a jövő zenéje, előbb meg kell várnia a helyszínelők jelentését, hogy minél több információ legyen a birtokában. Úgy vélte, azt is jó lenne biztosan tudni, hogy Miller öngyilkosságot követett-e el, vagy pedig bűncselekmény történt, és más is érintett-e az ügyben. Banks vetett egy futó pillantást a földútra, ám nem úgy tűnt, hogy mostanában közlekedtek volna rajta.

A parányi kert fűszernövényekkel volt beültetve. Banks maga is megművelt a nyáron egy hasonló, zsebkendő méretű parcellát, így rögtön felismerte a kakukkfüvet, a kaprot, a petrezselymet, a rozmaringot és a metélőhagymát. A kulcs fennakadás nélkül elfordult a zárban. Winsome-mal együtt lépett be a házba, és örült, hogy végre maga mögött hagyhatta az esőt. Mivel továbbra is viselték a védőruhát és a kesztyűt, a rövid terepszemle idején nem kellett attól félniük, hogy beszennyezik a helyszínt, mielőtt a helyszínelők elkezdik a nyombiztosítást.

Banks kitapogatta a villanykapcsolót, az ajtótól jobbra talált rá. A mennyezetről lógó lámpa egy aprócska nappalit világított meg. Csupán néhány kopottas, vörösesbarna kárpitozású karosszéknek, egy keskeny könyvszekrénynek és csempézett tűztérrel, illetve párkánnyal rendelkező kandallónak volt benne hely; az ablaknál íróasztal állt, a piszkos, molyette csipkefüggönyön át a gyalogösvényre és a délre elterülő lapályra nyílt kilátás, balra pedig a töltésre, az erdőre és a hídra lehetett kilátni. A faltól falig érő, krémszínű szőnyegpadlón két nagy bor- vagy kávéfolt virított, az egyik Ausztrália, a másik Afrika körvonalát öltötte magára. A mennyezeti tapéta több helyütt levált, a rózsamintás falakon absztrakt festmények lógtak olcsó keretekben. Családi fotót sem a kandallópárkányon, sem az íróasztalon nem láttak. A jéghideg szobára áporodott dohányszag telepedett, mintha jó ideje nem szellőztették vagy porszívózták volna ki, amit a kandallót és az íróasztalt borító porréteg is alátámasztott. Banks felidézte, hogy Miller zsebében egy doboz Silk Cutot találtak.

Az íróasztal tetején megülő porréteg néhol kevésbé volt vastag, vagyis nemrég ülhetett valaki előtte, a rajta álló számítógépen pedig egyetlen porszem sem látszott. Az ellenőrző lámpa jelezte, hogy a gépet bekapcsolva hagyták, a képernyővédőn egymásba fonódó, már-már tudatmódosító hatású ábrák tekergőztek. Az ablakpárkányra lapos, fekete routert helyeztek, kék jelzőfényei egyenletesen világítottak. A szerkezet mellett egy zöld, bádogból készült és egy bizonyos sört reklámozó hamutál árválkodott, benne jó néhány elnyomott, bebarnult végű cigarettacsikkel. Banks a számítógépre pillantott. Abban bízott, hogy talán lesz rajta egy-két olyan információ, amelyek segítségével egykettőre rájöhetne, mi történt Gavin Millerrel, ám volt annyira tapasztalt, hogy tudja, jobb, ha nem nyúl semmihez sem. Ha egy lehetséges bűncselekményhez kapcsolódó helyszínen számítógépet találsz, nem állsz neki azonmód, hogy megfejtsd a tulajdonos böngészési szokásait, hanem a szakemberekre bízod a keresgélést.

Winsome-mal sorra feltúrták az íróasztal fiókjait, amelyekben levélpapírokat, pendrive-okat, régi, adattárolásra szolgáló CD lemezeket, töltőket és kábeleket találtak. Az egyik oldalsó rekeszben egy megfakult fotókkal teli boríték akadt Banks kezébe. Nézegetni kezdte őket: valamiféle popfesztivál, a színpad messze hátul; tiltakozók előretolt vonala, szemben velük rohamrendőrök; tüntető diákok; egy Banks számára ismeretlen város, magas épületei szikráznak a napfényben; emberek állnak egy modern épület előtt; további csoportképek, emberek éttermekben és tengerparton; ködbe vesző hegyvonulatok; egy gáttal védett öböl; hegyek ölén rejtőző tó, melynek sötétkék vizéről visszatükröződnek a környező, fenyőfákkal borított dombok és a távoli, hófödte csúcsok. Ennyi. A fényképek közül néhány fekete-fehér volt, a többi színes; egyetlen arckép sem volt köztük, és egyiken sem szerepelt dátum vagy név, sem az, hogy Miller hol készíthette őket.

A könyvespolcon sorakozó könyvek többségét a klasszikus brit és európai szerzők művei alkották puha fedelű kiadásban, Robinson Crusoe-tól a Közönyig. Az egyik polcon irodalmi kritikák és ismeretterjesztő – részben filozófiai – könyvek sorakoztak: olyanok, mint Sartre-tól A lét és a semmi, Kierkegaard-tól A halálos betegség és F. R. Leavis egyik kötete. Nem éppen könnyed, szórakoztató olvasmányok, futott át Banks fején.

A konyhába törött kilincsű ajtó vezetett. Mellette mosdókagylós mellékhelyiség. A konyhában meglepő rend uralkodott, az elmosogatott és tisztára törölt edények, evőeszközök a mosogató melletti szárítón várták, hogy a helyükre kerüljenek. A hűtőszekrény néhány fonnyadt brokkolit és egy műanyag dobozban tárolt, tikka maszalás csirke maradékát leszámítva jószerivel üres volt. Nem mintha Banks egy szót is szólhatott volna. Ha valaki belenéz az ő hűtőjébe, többé-kevésbé ugyanezt látta volna, azzal a különbséggel, hogy ő még műanyag tárolódobozokkal sem bajlódott. Az ajtónál álló zöld gyűjtőláda tele volt üres borosüvegekkel – csupa olcsó tétel, állapította meg magában Banks –, de néhány whiskysüveg is keveredett közéjük, ugyancsak a kevésbé drága fajtából, amilyeneket a Bargain Booze jelentős árengedménnyel szokott árusítani. A jelekből ítélve Miller gyakran beugrott a boltba, hogy gondoskodjon az italutánpótlásáról. Ha valóban olyan zárkózott volt, ahogy Barry Kirwan sugallta, akkor valószínűleg egymagában iszogatott.

Az emeletre keskeny, szőnyeg nélküli lépcsőn lehetett feljutni. Két hálószoba és egy pici, zuhanyzófülkés fürdőszoba volt azon a szinten. A fürdőszobaszekrény kötelező szemrevétele csak a szokásos dolgokat tárta fel: borotva, borotvakrém, ragtapasz, recept nélkül kapható gyógyszerek, például paracetamol, pezsgőtabletta és különböző savcsökkentők. Volt ott azonban két olyan készítmény is, amelyet csak orvos írhatott fel: egy alighanem régebbi, félig teli üvegnyi erős fájdalomcsillapító, valamint egy nemrégiben vásárolt, depresszió elleni, Ativan nevű gyógyszer, amelyet a nyelv alá kellett helyezni. Banks nem látott fogkefét vagy fogkrémet, ahogy dezodort sem. Az egyik hálószoba elég tágas volt ahhoz, hogy elférjen benne egy franciaágy, egy ruhás- és egy fiókos szekrény; Miller szemlátomást ott aludt. Az ágy bevetetlenül állt, szanaszét hevertek rajta a piszkos alsóneműk, zoknik és ingek. Az éjjeliszekrényen egy MP3-lejátszó hevert, mellette egy pohár víz, amelynek a tetején egy döglött légy teteme lebegett. A sort digitális órás rádió egészítette ki. Banks bekapcsolta a készüléket, amelyet a BBC egyik rádióadójára állítottak be.

Winsome megborzongott. – Egy kissé hűvös van itt, nemde?

– A radiátorok nincsenek feltekerve – jegyezte meg Banks. – Vélhetően a fogához verte a garast, próbált takarékoskodni.

– Miközben ötezer font lapult a zsebében?!

Banks vállat vont.

A másik szoba afféle férfiodú benyomását keltette, hasonló rendeltetése lehetett, mint Banks saját, kikapcsolódásra szolgáló zeneszobájának a newhope-i házában. Egy olcsó laptopot és a manapság már szinte nélkülözhetetlen síkképernyős tévét pillantott meg, amelyet a jó minőségű, lemezjátszóhoz is csatlakoztatott hangfalrendszerrel kötöttek össze. A műszaki tárgyak zömét Banks meglehetősen réginek látta, legalább három-négy évesek lehettek – ez elég soknak számít az elektronikában. Gavin Miller zenei gyűjteménye a hatvanas évektől és a hetvenes évek elejéig megannyi lemezt tartalmazott; egy csomó Soft Machine-, Pink Floyd- és Jimi Hendrix-album, és legalább ugyanannyi Grateful Dead-korong. Egyik-másik nagylemezt még ki sem csomagolták.

– Dead Head lehetett... – motyogta maga elé Banks.

– Tessék? – kapta fel a fejét Winsome.

Banks előbb az albumok, CD-k és DVD-k sorára, majd a szemközti falra bökött, amelyre az American Beauty és a Live Dead című Grateful Dead-lemezek borítóiból készült posztereket függesztették ki. – Az együttes fanatikus rajongóit hívták így. Azokat, akik minden fellépésére elkísérték a bandát. Milyen idős volt Miller? Ellenőrizte?

– Ötvenkilenc – világosította fel Winsome.

– Teremtő atyám! – szakadt ki Banksből. Megdöbbent azon, hogy Miller csaknem egyidős volt vele. – Nekem legalább hetvenévesnek tűnt.

– A kemény élet teszi, uram.

Banks kíváncsian sandított a nyomozóra, és azon tűnődött, vajon Winsome célozni akart-e ezzel valamire. – Mindenesetre a kora passzol – dünnyögte, miután összeszedte magát. – Már úgy értem, a Grateful Deadhez és a többi holmihoz.

– És maga, uram? Szintén Dead Head?

Banks elnevette magát. – Én? Isten ments! Időnként azért hallgatom a számaikat. És ne legyen szemtelen. Ami azt illeti, még ötvenkilenc sem vagyok. Nem úgy tűnik, hogy bárki is betört volna ide, ugye? Az ajtón nincs nyoma rongálásnak, és az elektronikus berendezések is sértetlennek látszanak. Tény, eljárt fölöttük az idő, de egy zsibvásáron nyilván hoznának pár fontot a konyhára. A lemezek között is akad néhány darab, amelyért bármelyik gyűjtő mélyen a zsebébe nyúlna.

– Hány olyan betörővel találkozott már, aki meg tudott volna különböztetni egy értékes albumot a többi, tucatszám kapható lemeztől? – horkant fel Winsome.

– Elképzelhető, hogy Coverton környékén műveltebbek a betörők.

Winsome szúrós pillantást vetett rá. – A magam részéről valószínűbbnek tartom, hogy ha valaki be is tört ide, egy bizonyos tárgyat keresett, nem pedig ősrégi bakelitlemezeket és posztereket. És vélhetőleg volt annyira agyafúrt, hogy mindent úgy hagyjon, ahogy volt.

Banks végignézett a polcokon glédában álló DVD-ken, és arra a következtetésre jutott, hogy Miller imádhatta a filmeket. Jelentős gyűjteménye volt olyan híres, a filmművészet nagyjai közé tartozó külföldi rendezők alkotásaiból, mint Tarkovszkij, Almodóvar, Fellini, Kuroszava, Truffaut, Ozu és Godard. A DVD-k mellett egy rakásnyi Sight & Sound magazin hevert, a halom tetején a legfrissebb, múlt havi számmal.

Winsome a filmekre mutatott. – Ismeri ezeket? Látott közülük néhányat?

– Igen, láttam már párat – felelte Banks. – De Mizogucsit vagy Chabrolt jobban kedvelem, ha hébe-hóba van időm filmet nézni. Azt azért nem merném állítani, hogy ismerem őket.

– Van jelentősége mindennek? Már úgy értem, a nyomozás szempontjából?

– A filmekre céloz? Nem tudom – közölte Banks. – De valahogy kétlem. Szerintem pusztán arról van szó, hogy Gavin Miller ilyen témájú filmeket és könyveket szeretett. Afféle művészlélek lehetett. Persze ugyanezzel az erővel lelkesedhetett volna Rogers és Hammerstein musicaljeiért vagy akár a Disney-rajzfilmekért is. Winsome, tudja, tényleg csak némi benyomást próbálok szerezni arról, hogy milyen fából faragták a fickót, hogy vajon az a típus volt-e, már ha egyáltalán van ilyen, aki hajlamos az öngyilkosságra, vagy hogy honnan kaphatta azt az ötezer fontot, és mire szándékozott felhasználni. Ebből a szempontból nézve a hatvanas évekbeli lemezek jelenthetnek valamit. Talán kábítószerezéssel függ össze az eset. A Grateful Dead tagjai az elsők között voltak, akik kipróbálták az LSD-tartalmú drogokat, rajongóiról pedig köztudott volt, hogy rendszeresen fogyasztanak pszichedelikus szereket. Főleg LSD-t.

– Akkor talán erről szól az egész történet – vonta le a következtetést Winsome. – A zsebében talált pénz meg a többi. Elvégre búcsúlevélnek nyoma sincs, legalábbis még nem bukkantunk rá.

– Nem minden öngyilkos hagy maga után búcsúlevelet. Arról nem is szólva, hogy ha tényleg drogüzlet áll a háttérben, és valaki kirabolta Millert, erőszakkal megkaparintva a nála lévő kábítószert, miért nem mászott le utána a töltésen, hogy a pénzt is magával vigye? Ötezer font túl nagy summa ahhoz, hogy a gyilkos csak úgy otthagyja. Nem hiszem, hogy létezik olyan drogdíler vagy -vevő, aki képes lenne ellenállni ilyesfajta csábításnak.

– Gőzöm sincs, uram. Talán a gyilkos meghallotta, hogy jön valaki, és megpróbált kereket oldani? Vagy látta, hogy Miller halott, és nem akarta megkockáztatni, hogy felesleges nyomot hagyjon maga után?

– Nem kizárt. Bár Kirwan körzeti megbízott szerint nem sokan császkálnak a régi vasút mentén, különösen nem az évnek ebben a szakában, és nem éjszaka. Akárhogy is, ez is csupán egy lehetőség, amit érdemes szem előtt tartani.

Banks belekotort még néhány fiókba, és az egyik alján, néhány magnókazetta mögött egy ütött-kopott, bádogból készült, Golden Virginia feliratú dohánytartó dobozra bukkant. Amikor kinyitotta, piros színű, Rizla cigarettapapírok tűntek a szeme elé, mellettük ezüstpapírba csomagolva hét-nyolc grammnyi, homokszínű, porszerű anyag, amelynek gyanúsan hasisillata volt. Egy kisebb méretű műanyag tasak is volt a fémdobozban, benne két jelzés nélküli, kék színű, aprócska tabletta.

– Van egy olyan érzésem, hogy megtaláltuk a drogokat – állapította meg Winsome.

– Oké – mondta Banks, és óvatosan odanyújtotta a nyomozónak a bádogdobozt. – Most visszamegyek a kapitányságra, Gervaise körzetparancsnok bizonyára már türelmetlenül várja, hogy beszámoljak neki. Maga maradjon itt Stefannal, amíg az emberei tüzetesen át nem vizsgálják a házat. Ezt adja oda nekik azzal, hogy analizálják a benne lévő anyagokat, egyszersmind tudassa velük, lehetséges, hogy erre a szálra kell összpontosítanunk. Lehet még kábítószer elrejtve a házban, és ők biztosan ismerik a szokásos helyeket, tudni fogják, hol keressék. Gerry Mastersont ráállítom arra, hogy derítsen ki mindent Mr. Gavin Millerről. Kíváncsi vagyok az egész élettörténetére, a bölcsőtől a sírig.

– Tehát, ha jól értem, a lényeg az, hogy fogalmuk sincs, vajon Gavin Miller öngyilkos lett-e, netán bűncselekményt követett el, majd pórul járt, vagy kezdettől fogva ő volt a kiszemelt áldozat? – kérdezte Catherine Gervaise körzetparancsnok.

– Nem tagadom – ismerte be Banks. – Honnan is tudhatnánk? Ahhoz sokkal több információra lenne szükségünk; tudnunk kellene, honnan jött, mit csinált, ismernünk kellene a hátterét, mi hajtotta őt az életben, illetve hogy lehetett-e oka arra, hogy véget vessen mindennek. Masterson nyomozót bíztam meg azzal, hogy ennek utánanézzen.

– Szóval még azt sem tudják, hogy ő árult-e drogot vagy ellenkezőleg, neki szállítottak, illetve lezajlott-e bármilyen ügylet a halála előtt?

– Így van. Mindössze annyit tudunk, hogy gyanús körülmények között vesztette az életét, a házában kábítószert találtunk, a zsebében pedig ötezer font volt.

– De azt egyelőre nem tudták megállapítani, vajon szándékosan ölték-e meg, vagy pedig dulakodás következtében halt meg, ugye? Fogalmazhatnék úgy is: gyilkosság történt vagy emberölés?

– A híd korlátja túl magas ahhoz, hogy valaki véletlenül essen át rajta. Vagy ugrania kellett, vagy áthajították rajta.

– Nos, felteszem, már ez is valami. Egyelőre, ha lehet, ne említsük a sajtónak az ötezer fontot. Később, a nap folyamán tartok majd sajtótájékoztatót, feltéve, ha egyáltalán érdekel valakit az ügy.

– Még ha fennáll is az öngyilkosság lehetősége, bizonyára készülődnek már a dögkeselyűk, hogy lecsapjanak a sztorira, nem gondolja? Mindenesetre a pénzről tartjuk a szánkat. Nem hiszem, hogy ez probléma lenne. – Banks megdörzsölte a halántékát. – Én lennék az első, aki beismeri, hogy sokkal több információ kellene, hogy egyáltalán elinduljunk valamilyen irányba, ám ha az ügynek valóban a drogokhoz van köze, biztosra veszem, hogy gyorsan és simán a végére tudunk járni, mihelyt megkapjuk Miller mobilhívásainak a listáját, illetve azt, hogy mi volt a számítógépén.

– Remélem is. Igazán jól venné ki magát ezekben a krajcároskodó időkben, ha egykettőre lezárnánk a nyomozást. Egyébként hogy van Cabbot felügyelő?

– Annie? Jól. Éppen most göngyölít fel egy másik ügyet. Feltett szándékom, hogy őt is bevonom a munkánkba, ha szükség lesz rá.

Banks valójában nem hitte, hogy Annie jól van. Más lett, amióta egy évvel ezelőtt meglőtték. Vakmerőbbé, titokzatosabbá, keményebbé és szenvtelenebbé vált. Nehezen lehetett vele szót érteni, és a beszélgetéseik gyakrabban torkolltak vitákba – vagy legalábbis kisebb szóváltásokba –, mint kellett volna. Banks őszintén aggódott miatta, de Annie nem engedte közelebb magához.

– És mi a helyzet Masterson nyomozóval? Elfogadhatóan végzi a munkáját?

Geraldine Masterson volt az újonc a nyomozók között, a közelmúltban léptették elő, miután letelt a próbaideje. – Gerry? Remekül csinálja. Egy kicsivel több önbizalom persze nem ártana neki, de az is megjön majd, ha elegendő tapasztalatot szerez. Sok területen átkozottul jó és hasznos képességekkel rendelkezik, bár megítélésem szerint eddig nem engedtünk neki túl nagy teret, hogy kibontakoztassa a tudását, és magabiztosabb legyen. De nincs vele semmi probléma.

– Nagyszerű.

Banks élvezettel szürcsölgette a Gervaise saját kávéfőzőjéből származó feketét, közben pedig azon merengett, hogy a takarékoskodási program a jelek szerint még nem ért olyan magaslatokba, mint a némi luxusra feljogosító kapitányi reprezentációs keret. Gervaise hallgatásba burkolózott, amitől a főfelügyelőt rossz érzés fogta el; az a benyomása támadt, mintha a főnöke arra használta volna fel a hosszú szünetet, hogy finoman más irányba terelje a beszélgetést.

– Megfordult már a fejében, hogy nyugdíjba vonuljon, Alan? – bökte ki végül Gervaise.

Banks teljesen elképedt. – Nyugdíjba vonulni? De hát van még néhány évem a korhatárig, nem igaz?

– Persze, persze, hogyne lenne. Csak hát amilyen irányba mennek a dolgok, költségcsökkentés meg egyebek, ki tudja? Szerintem sokakban felmerülhet a nyugdíjba menetel lehetősége, amit egyébként bátorítunk is.

– Beleértve engem is?

– Nem kifejezetten önről van szó. Legalábbis egyelőre nem. Pusztán fel kívántam hívni a figyelmét erre az opcióra. Már megvan a harmincévi szolgálati ideje. És az sem mellékes, hogy tisztességes nyugdíjat kapna.

– Nem az a lényeg, hogy mennyi lenne a nyugdíjam – válaszolta Banks. – Ezt ön is nagyon jól tudja. Sokkal inkább az, hogy mit kezdenék magammal.

Gervaise elmosolyodott. – Ó, biztos vagyok benne, hogy találna valamilyen elfoglaltságot, Alan. Esetleg kertészkedhetne. Vagy megtanulhatna játszani valamilyen hangszeren. Hiszen szereti a zenét, nem igaz? Tanuljon zongorázni. De végezhetne jótékonysági tevékenységet is, kórházban vagy ápolóotthonban. Oszthatna élelmet a rászorulóknak valamelyik templom alagsorában. Na, mit szól hozzá? Vagy egyszerűen élvezhetné az életet.

Banks megmozdult, hogy testhelyzetet változtasson. – Kimaradtam volna valamiből? Kezd igazán nyugtalanítani. Így, kerülő úton óhajt valamit a tudomásomra hozni, amiről hallani sem akarok?

Gervaise mosolya kifürkészhetetlen volt. – Ezt gondolja? Ennyire kényelmetlenül érinti a nyugdíj gondolata, Alan?

– Ami azt illeti, igen. A hideg futkos tőle a hátamon.

Gervaise újabb szünetet iktatott be. – Kér még kávét?

– Nem, köszönöm. Már így is kellőképpen jajveszékelnek az idegeim. Ez az egész nyugdíjra való célozgatás...

– Ez pusztán csak egy lehetőség. Előléptetésen még nem gondolkodott?

– Ugye most tréfál? Engem előléptetni?! Képtelenség.

– Érheti még meglepetés. Mi tagadás, elkövetett egy-két hibát az évek során, ellenségeket is szerzett magának szép számmal, de közülük sokan már más pozícióba kerültek. Arról nem is beszélve, hogy jó néhány befolyásos és hatalommal bíró embert is tudhat a maga oldalán.

– A belső elhárítással, az MI5-val lezajlott incidensre utal?

– Igen, arra. De táncoltunk-e valaha is úgy, ahogy az MI5 fütyül?

– Hát nekem nem úgy tűnt, mintha a nehézlovasság annyira kapkodta volna magát, hogy a megmentésemre siessen, amikor nyakig ültem a slamasztikában.

– Nos, kizárólag saját magát okolhatja. Nem szólt senkinek sem, hogy mire készül, nemdebár? Mellesleg az volt a legnagyobb ballépése. De mindegy. Attól függetlenül, hogy szeret a maga útján járni, azért akadnak még támogatói, ha a helyzet úgy kívánja.

– Mégis hová akar kilyukadni?

– Valójában nagyon egyszerű a képlet – válaszolta Gervaise, és széttárta a karját, hogy jelezze, Banks nyitott kapukat dönget. – A természet irtózik az ürességtől. Amióta kineveztek kapitánnyá, üres a helyem. Valakinek be kell töltenie. Mind a gyilkosságiaknak, mind a kiemelt bűnügyek osztályának szüksége van egy csoportvezetőre, aki összehangolja a munkát, efelől semmi kétség. És önnél jobb jelöltet keresve sem találhatnánk. – Gervaise-t nemrégiben nevezték ki, és a kapitányi cím mellé megkapta az eastvale-i terület körzetparancsnoki beosztását is.

– Hogy én legyek a nyomozati csoport vezetője?! Hohó! Egy pillanat! Ez hízelgő rám nézve, de...

– Szó sincs hízelgésről. Gondolkodjon el rajta, Alan. Csupán ennyit kérek. Igen, több lenne a papírmunka, nagyobb a felelősség, több értekezleten kellene részt vennie, lenne bőven izgulnivalója a bűnügyi statisztikák és kiadások miatt, szóval jócskán több olyan feladat zúdulna a nyakába, amit szívből utál. Az emberek között is óvatosabban kellene közlekednie, nehogy túl sokak tyúkszemére lépjen rá. A másik oldalon viszont ott lenne a nagyobb fizetés, több szabadságot kapna, és senki sem ütné bele az orrát abba, hogyan végzi a munkáját, még akkor sem, ha olykor-olykor beszennyezné a kezét. Nem az a cél, hogy bárki is megakadályozza abban, hogy legjobb belátása szerint végezze a munkáját. Higgyen nekem, néhány nagyokos hosszú időt töltött azzal, hogy mindezt mérlegelje.

– És én még azt hittem, hogy véletlenül csuklok annyit mostanában... Ha jól értem, azt állítja, hogy továbbra is úgy irányíthatnám az ügyeket, ahogy én jónak tartom?

– Észszerű kereteken belül igen, mint mindig. Ha az érdekli, hogy kiléphet-e az íróasztala mögül, hogy terepen is dolgozzon, akkor arra igennel felelhetek. Ez okvetlenül több fizetetlen túlórával járna, hiszen valamikor utol kellene érnie magát az elszámolások és a jelentések megírásával, a többi papírmunkáról nem is szólva.

Banks eltöprengett. Sosem volt pénzsóvár, de azt azért tudta, hogy a nagyobb fizetés több CD-t és DVD-t jelent, talán még egy korszerűbb hangfalrendszerre is futná belőle. Vehetne egy klassz lemezjátszót, amilyet Miller szobájában látott, hogy meghallgassa a bakelitlemezeket, amelyeket a szülei peterborough-i házából hozott el nemrégiben. A központi fűtést is bevezettethetné a házában, talán még ki is festethetne néhány szobát. A megnövekedett szabadságkeret lehetővé tenné, hogy alkalmanként – kedvezményes hétvégi ajánlatok révén – elutazzon Párizsba, Rómába vagy Barcelonába. De eléggé tapasztalt volt már ahhoz, hogy ennyire elragadtassa magát. Semmit sem adnak ingyen. Lelki szemei előtt látta, hogy szüntelenül az íróasztala mögött görnyed, jelentéseket körmölve, vagy egyeztető értekezletekre jár a kiadási előirányzatok megvitatására, arra pedig jószerével alig marad ideje, hogy terepre menjen, és azt csinálja, amihez a legjobban ért.

– Nos, mit gondol? – nézett rá Gervaise.

– Őszintén szólva, nem tudom, mit is mondhatnék.

Gervaise felállt, két kézzel az íróasztalra támaszkodott, és előrehajolt. – Szükségtelen, hogy most azonnal dűlőre jusson. Van néhány napja, hogy megfontolja. Nem árt, ha arról sem feledkezik meg, hogy a nyomozati csoport vezetőjeként csak hatvanöt éves korában kellene nyugdíjba vonulnia.

– Megfontolom, megígérem – közölte Banks.

– Nagyon helyes – mondta Gervaise sugárzó arccal. – Tudtam, hogy ezt komolyan veszi. Maradjunk abban, hogy innen folytatjuk, ha már lezárták a Miller-ügyet, rendben? Egy kis szerencsével addigra újabb eredménnyel dicsekedhet majd. Már ha közben nem égeti meg magát valamivel.

Banks az alátétre tette a csészét, majd felállt, hogy induljon.

– Legyen úgy, ahogy óhajtja, asszonyom.

Mint általában az évnek ebben a szakában, késő délutánra már besötétedett. Új fejlemények nem lévén – Winsome és a helyszínelők még mindig a terepen dolgoztak –, Banks nem sokkal hat előtt hóna alá csapta az aktát, amelyet Gerry Masterson állított össze Gavin Millerről, hogy hazavigye, és otthon böngéssze át. Útközben megállt a helmthorpe-i High Streeten, hogy sült halat és krumplit vegyen vacsorára. Miután felakasztotta esőkabátját az ajtó melletti falifogasra, az aktatáskával és a vacsorával a kezében a hallból nyíló konyha felé vette az irányt; készített magának egy csésze teát, majd letelepedett az étkezőasztalhoz a parányi beszögellésben, hogy megnézze az esti híradót. A szokásos lehangoló egyveleg volt a csapnivaló időjárásról, a politikáról és az egyre romló, sötét pénzügyi helyzetről.

A piszkos edényeket berakta a mosogatóba – pár nap múlva talán már megtelik annyira, hogy érdemes lesz bekapcsolnia az átkozott gépet –, öntött magának egy pohárral abból az ausztrál vörösborból, amelyet mostanság szeretett meg, majd az itallal a kezében bevonult a zeneszobaként szolgáló barlangjába, hogy kiválassza, mit szeretne hallgatni.

A gyűjteményében keresgélve beléhasított, hogy leginkább egy kis Grateful Dead-nosztalgiázáshoz lenne kedve. Régen volt, hogy utoljára lejátszotta valamelyik CD-jüket. Fiatalabb korában sokszor hallgatta őket, egyszer még a koncertjükre is elment, amikor 1972-ben a Wembley-ben léptek fel. Örökre az emlékezetébe vésődött, hogy milyen mély benyomást gyakorolt rá Jerry Garcia gitárjátéka. Később rákapott a Black Muddy River Norma Waterson-féle változatára, és az vált a kedvencévé. Kétségkívül jó választás lesz ezt hallgatni olvasás közben. Nem volt különösebben sok album, amiből választhatott, így végül, rövid tépelődés után az American Beautyt rakta be a lejátszóba.

Mivel mindig is szerette hallgatni az esőcseppek ütemes dobogását a csupa üveg télikert tetején, úgy döntött, hogy kiül a házhoz toldott pavilonba, és ott olvassa el a Gerry Masterson által összetákolt előzetes anyagot. Amikor Banks beugrott hozzá az eligazítóhelyiségbe, Masterson roppant zavarban volt, és hosszasan mentegetőzött, amiért elég kevés információt tudott előbányászni Millerről. Szabadkozott, amiért nagyon lassan halad a feladattal, és amit eddig talált, az is eléggé hiányos és felszínes adathalmaz volt. Azzal védekezett, hogy általában sokkal több információt képes előkaparni ennyi idő alatt. Banks azonban megnyugtatta, és arra biztatta, hogy ne hagyjon fel a kereséssel.

A főfelügyelő fogta a borát és az aktát, kisétált a télikertbe, és letelepedett kedvenc fonott székébe. A felkapcsolt olvasólámpa fénye nyomban kizárta a külvilágot, semmi sem látszódott odakintről, csak a sötétség; az ablakok széles üvegfelületén saját alakja és a mögötte lévő polcon sorakozó könyvek színes gerincei tükröződtek. Az eső mostanra elcsendesedett, hangos kopogás helyett a szemerkélő cseppek halk, finom dobolása hallatszott a tetőről. Eszébe jutott, hogy olvasta valahol – vagy talán filmben látta? –, hogy W. C. Fields amerikai komikus csak akkor tudott aludni, ha esett az eső. Amikor haldoklott, sokáig feküdt ébren, várva, hogy megnyíljon az ég alja. Aztán meghalt. Banks arra gondolt, talán neki is jó lenne az eső hangjára meghalni, de nem a tél fagyos béklyójában vagy a nyár verőfényes, égető forróságában, és nem is a fákról ősszel lehulló, megsárgult levelek susogása közepette, hanem tavasszal, talán áprilisban, amikor a hűvös eső egyenletesen veri az üvegtetőt és az ablakokat. Morbid ötletnek tűnt, mégis fölöttébb megnyugtatónak találta, akárcsak az eső hangját. Odabentről lágyan szűrődtek ki a Box of Rain ismerős dallamai. Belekortyolt a borba, majd belekezdett Masterson néhány oldalt kitevő, macskakaparásszerű, kézzel írt jegyzeteinek a tanulmányozásába. A nyomozónő fénymásolatot készített a hevenyészett jelentésről, hogy a főnöke hazahozhassa magával.

Masterson beszámolója valóban szegényes, majdhogynem vázlatszerű volt, bár igyekezett minél több területet lefedni. Miközben Banks olvasta, képzelete akaratlanul is megkísérelte kitölteni a tátongó hézagok némelyikét. Gavin Miller 1953. november 29-én, csaknem hatvan évvel ezelőtt született Banbury mellett, Oxfordshire-ban. Apja tanító volt a helyi általános iskolában, ahová Miller is járt, az édesanyja pedig háztartásbeli. Egykeként nőtt fel a város szélén, egy hosszú, árnyas fasor végén található házukban. Közvetlen szomszédjuk nem volt.

Miller tehetségesnek mutatkozott az iskolában, ám Oxfordba vagy Cambridge-be nem tudott volna bekerülni. Emelt szintű tanulmányait mindenesetre szép eredményekkel zárta, így bekerült az Essexi Egyetem angol szakára, ahol 1971 és 1974 között tanult, és jó minősítésű egyetemi diplomát szerzett. Egy ideig különböző munkákat vállalt, hogy elegendő pénzt gyűjtsön, majd 1977-ben Kanadába utazott, ahol beiratkozott a Vancouver melletti Simon Fraser Egyetem film és irodalom szakára. Gerry Mastersonnak sikerült annyit kiderítenie, hogy Miller hat évet tölthetett ott. Banksnek eszébe jutott, hogy ez talán magyarázattal szolgál az ismeretlen városrészekről és távoli hegyekről készült fotókra, amelyeket a férfi íróasztalának fiókjában talált.

Gerry őszintén bevallotta, hogy gőze sincs, hol járt és mit csinált Miller azután, hogy végzett a kanadai egyetemen; mint megjegyezte, az 1979 és 1983 közötti négyéves időszak egyelőre egy vakfolt az életrajzban, és ahhoz, hogy ezt információval töltse meg, kénytelen lesz konzulátusokkal és bevándorlási hivatalokkal, irattárosokkal és közalkalmazottakkal kapcsolatba lépni. Ez időigényes munka, még akkor is, ha netán új és hasznos információk kerülnek a birtokukba. Miller 1983-ban bukkant fel újra, méghozzá Banburyben. A férfi akkor már közel járt a harminchoz, és Banks tudta, hogy az idő tájt a gyerekek nem lógtak sokáig a szülők nyakán, nem úgy, mint mostanság.

Az eddigi információk alapján Miller élete tehát úgy alakult, mint sok más kortársáé; Banks előtt egy olyan fiatalember képe bontakozott ki, akinek nem sikerült maradéktalanul apróra váltani a képességeit, vagy eleve nem is volt kiemelkedő, noha ezt hitte magáról. Banksnek úgy tűnt, hogy a férfi sosem nőtt fel egészen, és bizonyos értelemben örökre rabja maradt a fiatalkori érdeklődési körének és ízlésvilágának. Noha már az ötvenkilencedik életévét taposta, odúja tele volt egzisztencialista írók filozofikus ihletésű műveivel és egy régebbi korszakot idéző, a módosult tudatállapot hangulatát visszaadni igyekvő zenei irányzathoz tartozó bakelitlemezekkel.

Az eső gyakorlatilag elállt, bár az üvegfalakon továbbra is patakokban csordogált a víz. Másnapra kellemes időt jósoltak a meteorológusok, de Banks tudta, hogy manapság nem szabad túlságosan hinni az előrejelzéseknek. Csak abban lehetsz biztos, hogy előbb vagy utóbb újra esni fog.

A Grateful Dead most éppen a Ripple-t énekelte, mire a főfelügyelőben felötlött, hogy ilyesfajta zenét szeretne a temetésére. A szám misztikus témája – az élet apró fodrozódás a sima, háborítatlan víztükör felszínén – elnyerte a tetszését, a dallamot és az összhangzást kifejezetten gyönyörűnek találta. Felsóhajtott. Elég volt már mára a halálról, esőről és hullámokról való morfondírozásból! Azon tűnődött, hogy voltaképpen miért is kezdett ezen töprengeni? A mai nap melyik eseménye indította erre?

Arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg a közte és Gavin Miller közötti hasonlóság lehet az ok. De hát végül is mennyiben is voltak egy tőről metszettek? Tény, többé-kevésbé ugyanazokat a zenéket és filmeket kedvelték, ennyiben valóban hasonlított az ízlésük, de ezekért jobbára fiatalkorukban rajongtak. De hát ebben mi a különös? Nagyjából egykorúak voltak, mindketten ugyanannak a popkultúrának voltak a gyermekei; abban a korban cseperedtek fel, amelyet többek között a Beatles, James Bond, Az Angyal és Bob Dylan neve fémjelzett. Az ő apja még ma is a háború idején hallott Henry Hall-, Nat Gonella- és Glenn Miller-számokért lelkesedik. Nincs semmi szokatlan vagy furcsa abban, ha valaki kissé a múlt rabja marad. Sokan még ma is rajonganak az Abbáért és a Bay City Rollersért.

Mindazonáltal azt is be kellett vallania, hogy akárcsak Miller, ő is szívesebben vett egy üveg bort, hogy aztán zenét hallgatva, egyedül igya meg a kis kuckójában, semhogy szombat esténként beüljön valamelyik zajos helyi kocsmába. Na és ebből mi következik?

A newhope-i ház ugyan tágasabb és jobban berendezett, mint Miller viskója, de ugyanolyan magányosan állt, mint amaz; miután a főfelügyelő elvált Sandrától, maga döntött úgy, hogy itt akar élni. Vajon Miller is menekült valami elől, ami aztán utolérte? Persze elképzelhető, hogy valójában saját maga elől menekült, és amikor rájött, hogy nincs kiút, öngyilkos lett. Banks mégis elvetette ennek a lehetőségét. Vajon miért éppen ilyen halált választott volna? A fürdőszobaszekrénye tele volt tablettákkal, amelyek minden gond nélkül elvégezték volna a piszkos munkát. Aztán ott volt az az ötezer font is, amelyet a zsebében találtak.

A főfelügyelő ismét Masterson jegyzeteire fordította a figyelmét, már nem volt sok hátra a jelentésből. Egy évvel a Kanadából való visszatérése után Miller különböző egyetemeken kezdett el oktatni, az ismeretlenség homályába veszve művészeteket, médiaismereteket, filmtudományt és angol irodalmat tanított húsz-egynéhány éven át többek között Exeterben, Granthamben és Barrow-in-Furnessben. Sehol sem vert tanyát hosszabb időre, végül 2006-ban az Eastvale-i Egyetemen kötött ki.

Három évvel később, 2009-ben otthagyta azt az intézményt is, felmondta eastvale-i bérelt lakását, és nem sokkal később letette a foglalót a Coverton melletti váltókezelő házáért. Semmi sem utalt arra, hogy próbált volna újra elhelyezkedni. Gerry megjegyezte a jelentésében, hogy az a személy, akivel telefonon beszélt az egyetemen – Trevor Lomax, annak a tanszéknek a vezetője, ahol egykor Miller oktatott –, óvatosnak és tartózkodónak tűnt, mihelyt megtudta, hogy kiről érdeklődik. Banks próbálta az eszébe vésni, hogy másnap reggel küldjön ki valakit az egyetemre, hogy személyesen faggassa ki Lomaxet.

Miller csak egyszer nősült – legalábbis Gerry tudomása szerint –, házassága azonban nem tartott sokáig, és hat év után, 1996-ban válással végződött. Volt felesége két évvel később újra férjhez ment, és Új-Zélandra költözött. Gavin apja három éve halt meg, az édesanyja pedig egy Oxford melletti idősek otthonába került, amelynek költségei felemésztették a Banbury melletti ház eladásából származó pénzt, illetve annak a megtakarításnak a java részét is, amelyet Miller tett félre az évek során. Közvetlenül a halála előtt Miller már nem tudta törleszteni a jelzálogkölcsön miatti tartozását – két részlettel is adós maradt –, a közüzemi szolgáltatók emberei pedig egyfolytában dörömböltek az ajtaján. A hitelkártyáját is teljesen lemerítette.

Gavin Miller nyomorúságos anyagi helyzete arra késztette Bankst, hogy más megvilágításból, a drogok felől közelítse meg az ügyet. Se szeri, se száma azoknak, akik a kábítószerekben gyors megtérüléssel kecsegtető, jelentős profitot hozó befektetési lehetőséget látnak. Pénzszűkében lévő emberek hajlamosak arra, hogy végső kétségbeesésükben bűnözésre adják a fejüket. Ötezer font tetemes összeg egy olyan hányatott helyzetű embernek, mint amilyen Miller volt; egy csapásra kihúzhatta volna a csávából, sőt még félre is tehetett volna belőle valamennyit.

A zsarolás mint lehetőség ugyancsak szóba jöhetett, bár az áldozatok többsége nem teszi el láb alól a zsarolóját, mert arra számít, hogy az illető eleve úgy rendezte el a dolgokat, hogy ha baja esik, ha történik vele valami, azon nyomban fény derül a titokra. A híd melletti házba sem tört be senki, hogy megnézze, nem hagyott-e hátra Miller valamilyen árulkodó nyomot, amely terhelő lehet az illetőre nézve. Ha Miller zsarolt valakit, valószínűtlennek tűnt, hogy ötezer fontért hajlandó volt átadni az összes, birtokában lévő bizonyítékot. A zsarolók sosem szolgáltatnak ki mindent, egyet s mást próbálnak visszatartani, hogy később újabb követelésekkel állhassanak elő.

Az aktát félrerakva Banks megmasszírozta a halántékát, majd megdörzsölte mindkét szemét. Kezdett későre járni. Az American Beauty már jó ideje elnémult, csend telepedett az egész házra. Odakint enyhe szellő rezegtette meg időnként a fák leveleit, egy-két gépkocsi motorjának távoli berregése is beszűrődött a főútról, de ezeket a szórványos zajokat leszámítva néma csend honolt mindenütt. Banks újratöltötte a poharát, a lejátszóba becsúsztatta a Live Dead CD-jét, és kiment a teraszra. A sziklás medrű Gratly patak fölött húzódó falnak volt egy pontja, ahol Banks szívesen álldogált esténként, lefekvés előtt – vagy ha nem esett az eső, gyakran le is telepedett a kőpad tetejére –, és utolsó pohár italát kortyolgatva elmerengett a sötétben. Régebben rá is gyújtott, élvezettel fújta ki a füstöt, de azok az idők már elmúltak.

A foszladozó, szürke felhők hasadékaiban előbukkantak a csillagok, friss föld szaga terjengett, az a kellemes illat, amelyet egy-egy kiadós eső után lehet érezni vidéken. Este kissé lehűlt a levegő, de Banks tudta, hogy úgysem marad itt sokáig. A falhoz sétált, a kedvenc helyére, és rákönyökölt; onnan nemcsak a patak lépcsőzetesen alábukó vízesésében gyönyörködhetett, hanem lelátott a völgybe, egészen Helmthorpe palatetős házaira, az öreg malom melletti templomtoronyra, sőt azon túl, a szántóföldekre és a temetőre is. Az eső után felduzzadt a patak vize, haragos folyamként zúdult alá a mederben. A vízesés is dühödtebben morajlott, mint szokott, és hideg, finom permettel szórta be a levegőt. Banks gyakran lelte örömét abban, hogy ágyában fekve a sziklák között csobogó víz hangjára merült álomba.

Balra tőle az erdő fekete foltja sötétlett. Amint az enyhe szél időnként megrázta az ágakat, kövér esőcseppek gördültek le a levelekről, és tompán landoltak az avarszőnyegen. A völgy mélyén, majd másfél kilométernyire a Swain folyó ezüstös szalagja kígyózott. A házból kiszüremlett Garcia érzelgős gitárjátéka, a Dark Starban felcsendülő lírai futamok beleolvadtak a vágtató patak és a lehulló esőcseppek keltette zajok kavalkádjába. Banks arra gondolt, hogy mennyire imádja ezt a helyet, és mindent összevetve talán nem is lenne olyan csapnivaló ötlet, ha nyugdíjba vonulna.

Még egy darabig eltűnődött Gavin Milleren, maga elé képzelve az összeroncsolódott, szikár holttestet, amely sokkal öregebbnek látszott, mint amilyen valójában volt, aztán kissé megborzongott, felhörpintette a borát, és bement a házba.

2. fejezet

A tanácsterem – középen a fényesre csiszolt, ovális asztallal, körben a fehér műanyag, illetve az igazán divatos üveg falitáblákkal – már készen várta őket a reggel kilenckor kezdődő eligazításra. Az egész csapat jelen volt, beleértve Catherine Gervaise körzetparancsnokot, Annie Cabbotot, Kirwan körzeti megbízottat és Stefan Nowakot. Banks a terem elején állt, egyik kezében kávéspoharat, a másikban egy fekete filctollat szorongatott, és megkísérelte rendszerbe foglalni az eddig feltárt információmorzsákat, kezdve a Gerry Masterson által Miller életútjáról összegyűjtött adatokkal. A fő problémát azonban továbbra is az jelentette, hogy nem lehettek biztosak abban, vajon Miller öngyilkos lett-e, vagy sem. A dr. Glendenning által végzendő boncolást délutánra ütemezték be. Banks őszintén remélte, hogy a törvényszéki patológusnak sikerül olyasvalamit találnia, amiből fény derül a halál körülményeire. Mindazonáltal ahhoz eléggé gyanúsnak találta a haláleset körülményeit, hogy alapvető fontosságúnak ítélje a nyomozás mihamarabbi elindítását, legalábbis azt, hogy megtegyék a kezdeti lépéseket.

Gerry Masterson roppant hivatalosan fest ezen a reggelen, futott át Banks fején; lángoló vörös, hullámos, festőecsetre kívánkozó haja szorosan hátrafésülve és összekötve, fehér blúza makulátlan, fekete keretű, ovális szemüvege az orrnyergére tolva. A nyomozó megigazította az előtte fekvő papírokat, a torkát néhányszor megköszörülte. – Nos, uram – vágott bele, majd félszeg pillantást vetve Gervaise felé gyorsan hozzáfűzte – és... ööö... asszonyom.

– Hagyjuk a formaságokat, Gerry – közölte Gervaise –, különben itt ülhetünk egész nap.

Gerry fehér bőre bíborvörösre váltott. – Igen, asszonyom... Bocsánat. Már kezdem is. – A jegyzeteire lesett, és egy pillanatra úgy tűnt, mint aki nem tudja eldönteni, szüksége lesz-e rájuk. Végül pár centivel odébb tolta őket, két kezét az asztalra tette, és tekintetét körbehordozta a hallgatóságon. – Felteszem, valamennyien olvasták a Gavin Millerről készített jelentésemet.

Az asztalnál ülők egyöntetűen bólintottak.

– Nos, elég lassan megy a dolog – ismerte be –, és elnézést kell kérnem, hogy csak ennyit tudtam összeszedni róla, de úgy tűnik, hogy Mr. Miller nemigen élt társasági életet, legalábbis az utóbbi időkben nem, alig érintkezett valakivel, és tulajdonképpen családi élete sem volt. Mindenesetre mindabból, amit megtudtam róla, három olyan területet emelnék ki, amely hasznos lehet a további vizsgálat szempontjából.

Banks a magasba tartotta a filctollat, jelezve, hogy kész a jegyzetelésre.

– Mindenekelőtt azt a szakaszt érinteném, és talán ezt lesz a legnehezebb feltárni, amely az Essexi Egyetem elvégzése és az észak-amerikai ott-tartózkodása idejére tehető. Annyit tudunk, hogy 1977 és 1979 között Vancouver mellett, a Simon Fraser Egyetemen tanult, hogy filmművészeti és irodalmi diplomát szerezzen. Ezt követően... Nos, egyelőre még nem teljesen világos előttünk, hogy pontosan merre járt és mit csinált az azt követő négy évben. „Hiányzó éveknek” neveztem el ezt a periódust... Azt biztosra vehetjük, hogy az Egyesült Királyságba csak 1983 végén tért vissza, de ezt leszámítva... Jó néhány megkeresést útnak indítottam, várom, hogy többen visszahívjanak, és bízom abban, hogy később, még a nap folyamán, amikor az időkülönbség már lehetővé teszi, anélkül hogy bárkinek gondot okoznék, le tudom bonyolítani ezeket a beszélgetéseket, de őszintén szólva, az eredményt illetően nem vagyok túl derűlátó. Sok év telt el azóta.

– Netán azt gyanítja, hogy ezekben a „hiányzó években” esetleg olyasmi történt, ami harminc évvel később Miller halálához vezetett?

– Én pusztán annyit mernék kijelenteni, hogy elképzelhető, uram. Feltáratlan terület ez az időszak. Szert tehetett például olyan szövevényes, sötét kapcsolatokra, amelyek később megbosszulták magukat.

– Azt hiszem – vette át a szót Gervaise –, mielőtt elköteleznénk magunkat amellett, hogy nem kevés pénzt áldozunk ennek a periódusnak az alapos feltárására, előbb hallgassuk meg, mi van még a tarsolyában. Különben rögvest azon kaphatjuk magunkat, hogy egy szakértői csapat már úton is van Észak-Amerikába. Ugye felesleges részleteznem, hogy ettől könnyen a feje tetejére állhatna az egész évi költségvetésünk?

– Természetesen – felelte Gerry némileg megszeppenve. – A következő időszakasz valamivel közelebb van a jelenhez. Arról a három évről van szó, amelyet Mr. Miller az Eastvale-i Egyetemen töltött 2006 és 2009 között. – Rövid szünetet tartott, és belelapozott a jegyzeteibe. – Azt hiszem, valahová leírtam, hogy Trevor Lomax, annak a tanszéknek a vezetője, ahol Miller oktatott, milyen vonakodva beszélt róla.

– Van ötlete, hogy miért? – kérdezte Banks.

– Nincs, uram.

Banks Annie-re nézett. – Megtennéd, hogy felkeresed Mr. Lomaxet az egyetemen? – Azóta, hogy viszonyuk volt, tegeződtek.

– Szíves örömest. Talán még ki is szedek belőle valamit.

Kétkedő felhorkanások kísérték a szavait.

Banks ismét Gerry felé fordult. – És a harmadik terület, amelyet érinteni kíván? Az elején azt mondta, hogy három van.

– Igen, uram. Ki kell derítenünk, hogy Miller mivel foglalkozott azóta, hogy beköltözött a váltókezelő házába. Valaki bizonyára tud valamit, de eddig csak annyit sikerült kipuhatolnom, hogy magányosan élt, senkivel sem barátkozott a faluban, és az emberek szerint látogatói is alig lehettek, ha egyáltalán felkereste valaki. Nem mintha bárki is felfigyelhetett volna arra, ha megy hozzá valaki, annyira távol esik mindentől a háza. Akár fergeteges bulikat is rendezhetett volna esténként, mert senkinek sem tűnt volna fel.

– Valószínűleg nem – értett egyet vele Banks. – De az talán mégis szemet szúrt volna az embereknek, ha idegen gépkocsik vagy motorkerékpárok dübörögnek a falu utcáin, vagy késő estig a parkolóban vesztegelnek.

– Már ha ott parkoltak... – érvelt Gerry. – Csupán arra célzok, hogy ugyan egybehangzóak a vélemények, miszerint Miller csendes életet élt, de ettől még lehettek rendszeres látogatói, mondjuk egy barátnő. Feltehetően senki sem vont le volna messzemenő következtetést egyetlen autóból, ha alkalomadtán ott a faluban parkolt. De azt sem zárhatjuk ki, hogy a feltételezett látogató ismerte a környékbeli földutakat és csapásokat, és egyenesen Miller házához hajtott.

– Igaz – bólogatott Banks. – A kérdés azonban az, hogy volt-e barátnője. Rányomtuk a magánakvaló, másokkal nem igazán szóba elegyedő ember bélyegét. Vajon egy barátnő beérte-e volna azzal az elszigetelt élettel, amit Miller folytatott? Nem lett volna kedve időnként kimozdulni? Beülni egy szórakozóhelyre? Vagy egy moziba, megnézni egy filmet? Vacsorázni valahol, vagy felhajtani egy pohár italt?

– Hacsak nem volt ugyanolyan csodabogár, mint Miller, uram.

– Hát, furcsa lehet egy ilyen pár, mit ne mondjak. De mindegy, vettem a lapot. Észben fogjuk tartani. Cherchez la femme.{1}

Gerryről lerítt, hogy hirtelenjében nem tudja, mosolyogjon-e vagy sem. Végül úgy döntött, hogy inkább nem. – Köszönöm, uram. Azt is tudjuk, hogy Miller anyagilag nem volt eleresztve. Lehetséges, hogy belekeveredett valamiféle csalási ügybe, vagy egy uzsorás szorongatta. Ezek a vérszopók igen kíméletlenek tudnak lenni, ha arról van szó, hogy visszaszerezzék a pénzüket.

– Gyilkosságig azonban ritkán mennek el – vetette ellen Banks. – Végül is a pénzüket akarják, nem egy hullát a nyakukba.

– Talán nem is akarták megölni. Csak elfajultak a dolgok, és kicsúszott a kezükből az irányítás. Miller ellenállt, aztán valahogy lezuhant a hídról. Vagy példát akartak statuálni vele.

– Lehetséges – értett vele egyet ezúttal a főfelügyelő. – Mérlegeljük ezeket a szempontokat is. Ami ellenben azt az ötezer fontot illeti... Gondolja, hogy zsarolt valakit?

– Elképzelhető – bólintott Gerry. – Bár nem találtam erre utaló jelet. Mindenesetre igyekszem utánanézni annak is, vezet-e valahová a narkós szál, körbeszaglászom, nem állt-e Miller kapcsolatban a helyi bűnszövetkezetekkel vagy ilyesmi. A nyomor könnyen a bűn útjára taszíthatja az embereket, uram, márpedig az az út veszélyes és kiszámíthatatlan világba vezet.

Banks újabb kulcsszavakat rótt a táblára. – Tüzetesen feltérképezzük, hogy Miller merre járt az utóbbi időkben – mondta. – Ugyancsak szükséges lenne felkeresni az összes, mintegy tíz kilométer sugarú körben található birtokot. El tudja ezt intézni, Kirwan körzeti megbízott?

– Odaszólok a helyieknek, hogy tüstént küldjenek ki néhány közösségi rendőrt, uram.

– Kell lennie valakinek, aki ismerte őt, vagy látott valamit – morfondírozott Banks. – Liam már nagyban ügyködik Miller telefonján és számítógépén, talán később lesz számunkra valamije. Köszönöm, Gerry, nagyszerű munkát végzett. Hozott valamilyen eredményt a helyszínelés?

– Fáj, hogy ezt kell mondanom, de az eső gyakorlatilag minden nyomot elmosott, már ha egyáltalán volt is valami – közölte Nowak. – Nem találtunk ujjlenyomatot, sem láb- vagy keréknyomot. Nem úgy tűnik, mintha a háztól kiinduló, az ingovány felé vezető földutat mostanában bárki is használta volna. Ha valaki járt arra, akkor a csapás mentén néhány helyen feltúrt vagy kitaposott lenne a föld, még akkor is, ha tiszta abroncsnyom esetleg nem is marad. De a talaj mindenütt sima és egyenletes, még azokon a helyeken is, ahol a múltkori áradás nyomán nagy foltokban iszap rakódott le rá.

– De valakinek csak igénybe kellett vennie azt a dűlőutat! – csattant fel Banks. – Például hogy jutott Miller a postájához?

– A faluban, a helyi postán bérelt egy fiókot, uram – tájékoztatta Gerry.

– Rendben. Nézzünk azért ennek is utána – válaszolta Banks, majd Nowakra pillantott. – Elnézést, Stefan. Kérem, folytassa.

– Ennél többet nemigen tudok mondani – tárta szét a karját a helyszínelők vezetője.

– És a pénz? Vezet valahová az a nyom?

– Alkalmasint sehová, vagy ha igen, könnyen tévútra vihet minket. A bankjegyek viszonylag újak, noha egy ideje már használatban voltak. Az ötvenfontos címletűek elég ritkák, ám a Millernél találtak nem egy sorozatból valók. Talán egyikről-másikról meg tudnánk állapítani, hogy melyik bankból származik, de erősen kétlem, hogy annyira fel tudnánk göngyölíteni a pénz útját, hogy egy bizonyos személyhez vagy egy adott ügylethez köthessük. Kiváltképpen, ha az illetőnek megvan a magához való esze. Találtunk ugyan ujjlenyomatokat a bankjegyeken, amelyeket persze megpróbálhatunk azonosítani az adatbázisunkban, de a legtöbb, amit most mondhatok, az az, hogy jó néhány ember kezében megfordultak. Sajnálom.

– No és a drogok, amiket Winsome-mal Miller házában találtunk? Van valamilyen előrelépés az ügyben?

– Egy részük hasis, két tabletta pedig feltehetően LSD-tartalmú – válaszolta Nowak. – Ez minden. Az a helyzet, hogy igen kis mennyiségről van szó. Kizárólag személyi fogyasztásra szolgál.

– Azért valahonnan csak be kellett szereznie, nemde? – szólalt meg Winsome. – Bármennyire bizonytalan is ez a szál, mégiscsak drogokhoz kötődik, és kétes alakokkal hozhatja kapcsolatba Millert. Ahol kábítószer van, ott pénz is van, ahol pedig pénz van, ott mindig fennáll az erőszak lehetősége.

– Igaz – szögezte le Banks. – A nap folyamán válthatna néhány szót a kábítószer-ellenes osztály vezetőjével. Talán lenne ötlete, hogy milyen forrásból szerezhette be Miller az anyagokat. Remek. Van még valami?

– Nos – folytatta Winsome –, nem bukkantunk sem naplóra, sem semmi másra, ami némi eligazítást nyújthatna arról, hogy mivel töltötte Miller a hétköznapjait. Se egy címjegyzék, se vezetékes telefon. Az egyik fiókban azért a kezünkbe akadt egy jegyzettömb néhány ráfirkantott névvel és telefonszámmal. Odaadtam a cetlit Liamnek, most veti össze őket azokkal az információkkal, amelyeket Miller mobiljából és számítógépéből halászik elő. Sejtésem szerint olyan kevés embert ismert, és olyan kevéssel találkozott, hogy egyáltalán nem volt szüksége sem címjegyzékre, sem naptárra. Ezenfelül egy tucat fotó van még, azokat is lefoglaltuk. Ennyi.

Banks Kirwan körzeti megbízottra nézett. – Sikerült bármit is megtudniuk a faluban?

Kirwan kinyitotta a jegyzetfüzetét. – Nemigen, uram. Péntek óta senki sem látta Millert, akkor a főutcán lévő Sparban vásárolt magának élelmiszert és akciós bort. Hazafelé menet még betért a Star and Garterba, hogy felhajtson egy-két kupicával.

Banks az üvegtáblára lesett. Sokkal több feljegyzés szerepelt rajta, mint az értekezlet kezdetén, de vajon mi hasznuk lesz? Összefüggések kellettek, nem pedig különböző, egymáshoz nem illeszthető információk és semmitmondó találgatások.

– Van itt még valami, uram, ami talán érdekes lehet – szólalt meg ismét Kirwan. – Beszéltem egy bizonyos Mrs. Stanshall-lal, aki váltig állítja, hogy látott valakit kijönni az erdőből, az ösvény felől. A kerítéskapun át egyenesen a parkolóba ment, beült egy autóba, és elhajtott. Éppen a kutyáját sétáltatta, amikor felfigyelt a férfira. Sajnos sötét volt már, így egyéb részletet nem tudott megjegyezni, sem a személyről, sem a gépkocsiról, de annyi biztos, hogy vasárnap este, fél tizenegy tájban történt az eset. Ugyanis mindig akkor viszi sétálni a kedvencét, akár esik, akár fúj. Az időpont tulajdonképpen jó lehet. Ha valaki valóban akkor bukkant elő az erdőből, és szállt be az autójába, nem zárható ki, hogy összefüggésbe hozható Miller halálával, nem igaz, uram?

– Ha Millert megölték, akkor gondolom, hogy igen. De egész biztosan férfi volt?

– A hölgy erre mérget merne venni. Az illető termetére és alakjára hivatkozik.

– Léteznek nagydarab nők is – jegyezte meg Banks, és lopva Winsome-ra pillantott, aki száznyolcvannyolc centiméter magas volt.

– Csak nem arra akar célozni, uram, hogy akár férfinak is nézhetnének? – kérdezte Winsome elbűvölő hangon.

– Ó, nem... illetve, talán... úgy értem, sötétben...

Mindenki harsányan felnevetett. – Jobb, ha nem folytatja, uram – intette le Winsome, aki maga is alig tudta visszafojtani a kuncogását. – A végén még teljesen belebonyolódik.

– Mrs. Stanshall a szóban forgó személy mozgásáról is mondott valamit, uram – sietett Banks segítségére Kirwan. – Meg a válla formájára. Az utcai lámpák vetnek némi fényt a parkolóra, nem sokat, persze, ráadásul az autó egy félreeső sávban várakozott, de azért annyira még meg van világítva a terület, hogy ki lehessen venni egy alak körvonalait. Megítélésem szerint a körülményekhez képest elég pontos leírást adott a hölgy. A parkoló egyébként nyitott, nincs rajta kapu.

– Térfigyelő kamerák?

– Azok sincsenek, uram.

– Kell fizetni a parkolóért?

– Nem, uram, ingyenes.

– Rendes körülmények között ennek nagyon örülnék – hangsúlyozta Banks –, de most kifejezetten kapóra jönne, ha lenne rögzített nyoma annak, hogy a rejtélyes férfi vajon mikor érkezett a helyszínre.

– Sajnálom, uram. Azt legalább tudjuk, hogy mikor távozott. Már ha ér valamit ez az információ... Mrs. Stanshall szerint nem viselt sapkát. És kopasz sem volt. Esőkabátot és nadrágot viselt, tehát határozottan olyasfajta ruházatot, ami inkább egy férfira jellemző. A hölgy azt mondja, látta beülni az autóba, és szerinte a nők másképpen csinálják. Hogy őszinte legyek, én még sosem figyeltem meg, ki hogyan száll be, de Mrs. Stanshall egészen biztos benne. Talán érdemes lenne még egyszer kihallgatni.

– Láthatólag van néhány dolog, aminek érdemes utánanézni Covertonban – összegezte Banks. – Még az is lehet, hogy ez a Mrs. Stanshall élelmesebb megfigyelő, mint gondolnánk. Stefan szavaiból ítélve a ház körüli földutat nagy valószínűséggel egyetlen autó sem használta mostanában, ebből viszont az következik, hogy emberünk a parkolóban hagyta a járművét, és vagy az erdőn vágott keresztül, vagy a régi vágányok mentén, gyalog tette meg az utat a házhoz. Akárhogy is, délelőtt visszamegyek a faluba. Winsome, maga velem jön, és beszél azzal a Mrs. Stanshall-lal. A postafiókot is ellenőrizheti. – Banks Nowak felé fordult. – Stefan, szólna a csapatának, hogy vegyék még egyszer szemügyre azt az erdei ösvényt? Feltételezem, ha valaki arrafelé járt, azért van némi esély arra, hogy a ruhája beleakadt egy ágba, vagy adj’ isten lábnyomot hagyott maga után.

Nowak bólintott. – Már végigbogarásztuk az érintett szakaszt, de még egyszer megnézzük.

– Egyéb? – nézett körbe Banks. Senki sem jelentkezett. – Akkor végeztünk is, mindenki tisztában van a feladatával... Illetve van itt még valami. A munkájuk során biztosan találkoznak majd a sajtó egyik-másik képviselőjével. A körzetparancsnok felvetette, és egyetértek vele abban, hogy egyelőre ne szellőztessük ki a tényt, miszerint ötezer fontot találtunk a holttest zsebében. Ez jó kis aduász lehet a kezünkben, ha úgy alakul a helyzet. Minden érthető és világos?

Valamennyien belegyezően morogtak az orruk alatt, és ezzel az eligazítás véget is ért. Miután a többiek távoztak, Banks az üvegtáblán sorakozó fotókra és feljegyzésekre meredt. Érzékei váratlanul azt súgták, hogy áll valaki mögötte. Gervaise volt az. – Nincs semmi kézzelfogható nyom – lamentált a körzetparancsnok. – Csúfosan leszerepelhetünk, ha ez így megy tovább.

– Nem lesz semmi gond – nyugtatta meg Banks. – Jó néhányszor szöget ütött már a fejembe, hogy könnyebben jutunk el egy bűncselekmény megoldásához, ha az emberi mozgatórugókat próbáljuk megérteni, semmint színképelemzésekkel és DNS-vizsgálatokkal.

– Lehetséges – válaszolta Gervaise. – De végül a bizonyítékok, nem pedig a lehetséges indítékok alapján születik meg az ítélet.

Az aranysárga és rozsdabarna levelek maguk körül lomhán pörögve hullottak alá a nagy, viktoriánus házakból álló utcát szegélyező fákról. A csípős légáramlatokkal egyetemben a tél közeledtére emlékeztették Annie Cabbot felügyelőt. Leparkolt az út szélén, és kiszállt az autóból. Az idő viszonylag kellemesnek volt mondható, itt-ott még az ég kékje is előbukkant a felhőpamacsok közül, amelyek úgy festettek odafent, mint porszívó zsákjában az összegyülemlett pormacskák.

Annie elhaladt egy csapat felszabadultan csevegő és harsányan nevetgélő, hátizsákot vagy iskolatáskát cipelő diák mellett, akik ki-be jártak a hálószobáknak és közös társalgóknak egyaránt otthont adó kollégiumi épületekből. A művészeti tanszék a patinás egyetemi campus szívében emelkedő, a hatvanas években létesült épületek egyikét foglalta el. A lapos tetejű, előregyártott betonelemekből felhúzott objektumok egyformák voltak, homlokzatukon széles, csupa üveg ablakok kaptak helyet. A létesítmények legtöbbje háromemeletesnek tűnt, hosszan elnyúló L alakot formáltak, vagy négyszögben helyezkedtek el egy belső udvar körül, Oxford vagy Cambridge groteszk paródiájaként.

Annie-nek ahhoz, hogy Lomax irodájához jusson, több vaskapun is át kellett haladnia, majd egy gondozatlan, száraz fűvel benőtt parkrész következett, végül még két emeletet is kénytelen volt megmászni. Bár igyekezett minél többet edzeni, beleértve a jógát és a pilatesgyakorlatokat is, azóta, hogy meglőtték, és hosszú időt töltött kórházban, illetve lábadozással, úgy érezte, hogy kevesebb az energiája, mint korábban. Most is kapkodva szedte a levegőt, amikor bekopogott az iroda ajtaján. Az orvosok azzal biztatták, hogy rendbe fog jönni, de hosszú és kemény folyamatra kell készülnie. Most már ő maga is tudta, hogy mit értettek ez alatt. Hosszú, kemény időszakon esett át azt követően, hogy valahogy sikerült visszakúsznia az éles, fehér fénykoszorú csalogató pereméről, miközben lőtt sebbel, vértócsában feküdt Banks télikertjében. Voltak napok, amikor beléhasított, vajon megérte-e az erőfeszítés. Valami eltört benne, és most azt akarta, hogy visszakapja a régi Annie-t.

Előre telefonált, hogy jönni fog, úgyhogy Lomax már várta őt. Kopogtatására kikiáltott, hogy lépjen be. Annie meglepődött, hogy nem egy szigorú tekintetű titkárnő által felügyelt, elegáns előtérben találja magát, hanem rögtön magában az irodában.

Túl általános és pontatlan lett volna úgy jellemezni a helyiséget, hogy a falait borító polcokon könyvek sorakoztak; ugyanis könyvek hevertek mindenütt, szanaszét szórva, gúlákba halmozva. Annie amerre csak nézett, könyveket látott. Olyan érzése támadt, hogy éjszakánként bizonyára osztódással szaporodnak. A levegőben is tömény könyvszag terjengett. Íme egy ember, aki még nem hallott a Kindle-ről! Garmadával álltak a könyvek a faltól falig beépített polcokon, a padlón, az ablakpárkányokon, a székeken, minden lehetséges sík felületen, sőt még a szögletes vagy ferde sarkokba is jutott belőlük egynéhány, óvatosan kicentizve, nehogy lecsússzanak. Amint Lomax felemelkedett, hogy üdvözölje Annie-t, furcsa módon egyáltalán nem tűnt afféle könyvmolynak, legalábbis a szónak abban az értelmében nem, ahogy a nyomozó használta. Haja nem állt az égnek, sem összevissza, nem lötyögött rajta gyapjúzakó, amelynek könyökére bőrfoltot varrtak, szájából nem lógott pipa, orrán sem billegett szódásszifon szemüveg, sőt még a szemöldöke sem volt bozontos, mint egy holdkórosnak. Annie ötven év körülinek tippelte. Karcsú volt, mint aki rendszeresen teniszezik, lezser ruházatát fekete, magas nyakú pulóver és farmer alkotta. Őszbe hajló haja gondosan fésült, baloldalt elválasztva. Fölöttébb jóvágású volt, elbűvölő mosolyától gödröcskék ültek ki az arcára; a szeme csillogott, és határozottan fogott vele kezet.

– Elnézést a rendetlenségért – szabadkozott Lomax. – Évek óta harcolok egy nagyobb szobáért, de úgy látszik, ez az álmom sosem fog valóra válni. Néha egyenesen úgy érzem, hogy mindenestül meg akarnak szabadulni a művészeti tanszéktől.

– Ismerős érzés – felelte Annie, és helyet foglalt egy széken, amelyről Lomax sebtében lekapkodta a könyveket. – Ezzel az erővel akár meg is adhatnánk magunkat, kiszolgáltatva a bankároknak az egész országot.

– Nekem az a benyomásom, hogy egy ideje már az ő kezükben van... De nem szabad így beszélnie. Az ember sosem adhatja fel. Az az út nyárspolgársághoz és totalitarianizmushoz vezet. „Dúlj-fúlj, ha megszakad a napvilág”,{2} ahogy Dylan Thomas írta. Persze ő a halálról beszélt, nem pedig forradalomról vagy tiltakozásról, de ha elveszik minden, amit mi a legbecsesebb értéknek tartunk, akkor az is egyfajta halál, nem gondolja? Kierkegaard szerint önmagunk elvesztése csöndben, észrevétlenül megy végbe... Ám maga csak hallgat, miközben én egyfolytában jártatom a számat. A végén még azt hiszi rólam, hogy hónapok óta nem beszéltem senkivel. Megkínálhatom teával vagy kávéval? Csengethetek odalentre. Egy perc, és már hozzák is.

– Ha nem jelent túl nagy gondot, megköszönném. Kávét kérnék, feketén, cukor nélkül.

– Tüstént intézkedem. – Lomax fogta a telefont, kért két kávét feketén, majd szégyenlősen elmosolyodott. – Ettől mindig fontosabbnak tűnök a saját szememben, mint amilyen valójában vagyok – magyarázta. – Maria ugyanis csak akkor hozza fel a kávét, ha vendég van nálam. Ha csak rólam van szó, kénytelen vagyok lecaplatni, és kiszolgálni magam.

Annie elnevette magát. Alig telt el fél perc, halkan kopogtattak az ajtón, majd megjelent egy fehér arcú, testes asszonyság fodros szoknyában, egérszürke haja hátul copfban összekötve. Egyik kezében a tálcát egyensúlyozta, a másikkal odanyújtotta Annie-nek és Lomaxnek a kávéscsészét, anélkül hogy egy árva szót is szólt volna. A mosoly árnyéka sem suhant át az arcán, aztán ahogy jött, ugyanolyan némán távozott is. – Nézze el Mariának – jegyezte meg Lomax. – Litvániából származik. Nem valami jó az angolja. Két fiatal gyermeket nevel egyedül. Esténként órákra jár, napközben pedig irodákat takarít. Keményen dolgozik, vélhetően nincs sok minden az életében, ami mosolyt csalhatna az arcára.

– Valószínűleg nincs – értett egyet vele Annie. Krystyna, a lengyel lány jutott az eszébe, akit az év elején húzott ki a kelepcéből. Időnként szokott tőle kapni levelet vagy képeslapot. Az angolja rohamosan javult, és úgy tűnt, hogy sikerült megvetnie a lábát a vendéglátóiparban a szülővárosában, Krakkóban. A legutóbbi levelében arról írt, hogy szeretne beiratkozni egy konyhafőnöki tanfolyamra. Annie őszintén szurkolt neki; Krystyna megtapasztalhatta, hogy milyen komisz tud lenni az élet, ha üres tarisznyával kell útnak eredned.

– Jó tanár volt Gavin Miller? – kérdezte Lomaxtől.

– Nem különösebben. Nem állítom, hogy nem volt szakértője az általa oktatott tárgyaknak, vagy hogy nem lelkesedett értük. Ne értsen félre. Jártas volt a művészetekben, szó se róla, szenvedély is égett benne. Az ostobákat azonban nehezen viselte el, márpedig akadt néhány díszpinty belőlük a szemináriumain, kiváltképpen a film szakon. Hajlamos volt a szarkazmusra, csakhogy a bántó gúny nem tartozik a bevált tanári eszközök közé. A diákok nem értették, hogy mi a baja velük, és csak felbosszantotta őket. Úgy érezték, hogy szándékosan sértegeti őket.

– Az előbb utalt rá, hogy lelkesedett a tárgyaiért. Nélkülözhetetlen ez ahhoz, hogy valakiből jó előadó váljon?

– Valamifajta kötődésre vagy elkötelezettségre óhatatlanul szükség van, mint az élet bármely más területén. Nevezhetnék elhivatottságérzetnek is. Egyébként minek csinálná az ember? A fizetés nem különösebben csábító, és köszönetből sem jut túl sok.

– Akárcsak az én munkámban – jegyezte meg Annie. Rövid szünetet tartott, mielőtt feltette volna a következő kérdést. – Miért ment el? Ráadásul olyan hirtelen? Alig három évet tanított a tanszéken, és még az ötvenötöt sem töltötte be.

Lomax kerülte a felügyelő tekintetét. – Nos, tudja, hogy van ez. Ideje volt elválni... továbblépni. Tudja, ő... Szóval, megesik ilyesmi az életben.

– Valójában nem tudom, hogy miről beszél, Mr. Lomax. Elbocsátották Millert? Netán létszámfölöttivé vált?

– Felteszem, mondhatjuk azt, hogy igen.

– De akkor most melyik a kettő közül? Mert nem mindegy, ezt maga is beláthatja. Kirúgták, mert gúnyt űzött a diákokból?

– Nézze, meglehetősen kínos ez az egész ügy, őszintén be kell vallanom.

– Kínos? Miért?

– Igen kényes helyzetbe keveredett.

– Mégis, mit művelt? Szexelt az egyik diákjával? – Lomax fülig elvörösödött, és Annie nem tudta eldönteni, vajon azért-e, mert ilyen kifejezést használt. – Erről van szó, ugye? És ezért vonakodik beszélni róla.

– Egyáltalán nem vonakodom. Pusztán... Nos, egyetlen egyetem sem teregeti ki szívesen a szennyesét. Belső affér volt, de már túltettük magunkat rajta.

– Felesleges aggódnia, magam vagyok a megtestesült tapintatosság. Ám megeshet, hogy gyilkosság ügyében kell nyomoznunk, Mr. Lomax. Azt hiszem, bölcsebben teszi, ha komolyabban veszi a kérdéseimet, és újra mérlegeli, meddig tanácsos elmennie az egyetem hírnevének a védelmében.

Úgy tűnt, mintha Lomax némiképp összezsugorodott volna a székén. – Igen, értem. Rendben van. Valóban szexuális visszaélés miatt bocsátottuk el. – Lomax Annie-re emelte a tekintetét. – De nem azért, amire gondol. Nem volt szexuális kapcsolata a lánnyal... mármint egyikükkel sem.

Annie felsóhajtott, és jegyzetfüzetét az ölébe csúsztatva hátradőlt. – Az volna a legjobb, ha szépen elmesélné az egészet, nem gondolja? Ha jól értem, azt akarja mondani, hogy Gavin Millert a szenvedélye sodorta bajba, nem pedig a csipkelődő modora?

Lomax belekortyolt a kávéjába, és a bögre fölött szomorú pillantást vetett Annie-re. – Nem hiszem, hogy túl sok szenvedély lett volna abban, amit Gavin tett – mondta. – Legalábbis az ő részéről biztosan nem. Megítélésem szerint ezért volt annyira méltánytalan és igazságtalan, hogy így meghurcolták.

– Mire céloz?

– Gavin egyáltalán nem mutatott érdeklődést fiatal lányok iránt, különösen nem olyanok iránt, mint amilyenek a vádlói, Kayleigh Vernon és Beth Gallagher voltak. Csupán rágógumit csócsáló, üresfejű teremtményeket látott bennük.

– Rágógumit csócsáló, üresfejű teremtmények nagy mellekkel?

– Higgyen, amit akar, de én kétlem, hogy az utóbbi bármit is számított Gavin szemében.

– Miért ne? A legtöbb férfi szemében igenis számít.

– Úgy vélem, bizonyos értelemben Millert jobban érdekelték az elvont eszmék, mint a valós élet. Az álomban hit, nem a valóságban. Feltehetően ebből fakadtak a problémái is.

– Miféle problémák?

Lomax rövid időre hallgatásba burkolózott. – Mielőtt folytatnám, tisztában kell lennie azzal, hogy nem voltam tagja sem a bizottságnak, sem a fegyelmi tanácsnak, amely a meghallgatásokat tartotta, és végül Miller elbocsátása mellett döntött. Kívülállóként követhettem csak a fejleményeket. Barátjaként és tanszékvezetőjeként elfogultnak tartottak. Tény, amennyire lehetett, próbáltam védeni.

– Ő maga mit hozott fel a mentségére?

Lomax dühösen az asztalra csapott. – Hát pont ez a probléma! A fején találta a szöget. Az ilyen és ehhez hasonló ügyekben nemigen lehet mivel védekezni. Mintha azt kérdeznék az embertől, hogy „mikor hagyta abba a felesége ütlegelését”.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy ha egy egyetemi előadót szexuális zaklatással vádolnak, óhatatlanul elveszíti az állását?

– Alapvetően igen, ez a helyzet. Nagyon is! Kiváltképpen, ha a zaklatás egy diák ellen irányul. A dolgok már csak így működnek. Egy gyilkosságot megúszhat az ember, sőt még az állását is... – A homlokára tette a kezét. – Ah, elnézést kérek. Ízléstelen példa volt, amit felhoztam. Badarság.

– Semmi baj. Folytassa!

– Pusztán oda szerettem volna kilyukadni, hogy a jelenlegi társadalmi légkörben a szexuális zaklatás a legszörnyűbb, az oktatási szférában elkövethető bűn. Kis híján vetekszik a plagizálással. Nemcsak nemi erőszakra utaló felhangja van, hanem a hatalommal való visszaélésnek és a bizalom elvesztésének a vádját is ráaggatják. Márpedig ezek összegyúrva roppant ütőképes kombinációt alkotnak. Olyasmit, amit nemigen lehet megbocsátani vagy elfelejteni.

– Vagy cáfolni.

– Úgy van! Gyakorlatilag lehetetlen. Igen. Nem állítom, hogy Gavin teljesen ártatlan volt, és azt sem vonom kétségbe, hogy meggondolatlanul cselekedett, de az alatt a két vagy három év alatt, amíg ismertem, és egymás mellett dolgoztunk, egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy ne úriember módjára viselkedett volna a másik nem képviselőivel szemben. Sőt, valójában félénk természetű volt.

– Tulajdonképpen mi történt? Miben merült ki a „szexuális visszaélés”?

Lomax vállat vont. – Ez a másik probléma. Igazán senki sem tudja. Az irodák nincsenek felszerelve térfigyelő kamerákkal. Egyelőre... Gavin elmondása szerint egy alkalommal átkarolta a Vernon lány vállát, hogy megvigasztalja, amikor az elsírta magát, mert nem ment át egy fontos vizsgán. A lány viszont azt állította, hogy Miller szabályosan rányomult, és felajánlotta, hogy ha lefekszik vele, akkor annak megfelelően módosítja a zárthelyi eredményét.

– Ennyi? És a bizonyíték?

– Ez minden.

Annie-nek leesett az álla. Egykori áldozatként, akit szexuálisan súlyosan bántalmaztak, aligha lehetett volna ráfogni, hogy rokonszenvezne a ragadozó hímekkel, az azonban kétségkívül megülte a gyomrát, hogy valaki ilyen gyenge lábakon álló, tulajdonképpen hallomáson alapuló vád miatt veszítse el a munkáját. – Szóval nem volt semmilyen bizonyíték – összegezte. – Csupán a lány szava Millerével szemben.

– Igen, én is így látom. Ezzel az erővel akár hazudhatott is Kayleigh Vernon.

– Miért tette volna?

– Csak találgathatunk. Mindenesetre nem zárható ki ennek a lehetősége. A tizenéves kamaszlányok, még akkor is, ha már tizenkilenc évesek, mint amennyi Kayleigh volt annak idején, érzelmileg rendkívül ingatagok és zavarodottak tudnak lenni, sőt még azt is megkockáztatom, hogy alkalomadtán bosszúszomjasak.

– És Kayleigh ilyen volt?

– Nem ismertem őt annyira, hogy válaszolni tudjak erre a kérdésre. Gavin mindenesetre elmondta nekem, hogy az volt a benyomása, a lány szüntelenül flörtöl vele, tudja, burkolt célzásokat tesz neki, szemezget vele, kihívóan néz rá, vagy pajkosan ugratja. Azt minden köntörfalazás nélkül bevallotta, hogy átkarolta a vállát, amikor látta, hogy mennyire el van keseredve. Ez volt a legnagyobb bűne, amit elkövetett, mondjon bárki bármit is. Hogy aztán ezt Kayleigh az iránta való gyengéd érzelmek jeleként értelmezte-e, és halálosan megsértődött, amikor Miller visszautasította...

– Maga szerint ez történt?

– Igen, ezt tartom valószínűbbnek, és meggyőződésem, hogy Gavint megillette volna az ártatlanság vélelme, csak hát, mint korábban már utaltam rá, a mostani légkörben nem létezik ilyen fogalom.

– De ha Miller úgy gondolta, hogy a lány kacérkodik, vele, nem fordulhatott elő, hogy válaszolt a közeledésére? Vagy esetleg eleve félreértette a jelzéseket?

Lomax komoran bólintott. – De igen, előfordulhatott. Kayleigh azt azonban nem állította, hogy Miller megpróbált erőszakoskodni vele, csupán annyit mondott, hogy zsarolással próbálta rávenni, hogy feküdjön le vele.

– Hogy nézett ki a lány?

– Amennyire fel tudom idézni, átlagosan festett. Nem volt benne semmi rendkívüli. Soha senki nem tett rá olyan megjegyzést, hogy ledér vagy könnyűvérű kis cafka lett volna. És Miller sem volt az a kedélyeskedő nőcsábász típus.

– Mi lett később a lánnyal?

– Kayleigh-vel? Végül elvégezte az egyetemet. Hogy most hol van, azt nem tudom.

– És a másik panasztevő?

– Beth Gallagher? Neki is nyoma veszett. Ő viszont megérte a pénzét, igazi bajkeverő volt. Mellesleg Kayleigh legjobb barátnője. Elképzelhetőnek tartom, hogy eleve ő biztatta fel Kayleigh-t a Gavin elleni hadjáratra, már ha nevezhetjük annak. Alighanem az volt a céljuk, hogy megalázzák Millert. Amikor pedig komolyra fordult a helyzet, a barátnője segítségére sietett.

– És ezért hazudott ő is?

– A bizottság vagy a tanács nem úgy gondolta.

– Ellentétben magával, aki szentül hitte, hogy igenis hazudott.

Lomax hosszasan bámulta a telezsúfolt íróasztalát, mint aki képzeletében rendet rak az összevissza dobált holmik között. – Igen, úgy sejtem – bökte ki végül. Inkább sóhajnak hangzott ez, semmint határozott kijelentésnek. – Beth azzal hozakodott elő, hogy Miller hagyta, hogy a keze „véletlenül” hozzáérjen a melléhez, amikor nála járt, hogy egyeztessenek egy esszétémát.

– Vagyis megint csak az ő szava állt szemben Gavinével?

– Az övé és Kayleigh-é. Kettő az egy ellen. Millernek nem volt semmi esélye.

– Volt bármelyiküknek is indítéka arra, hogy ártsanak Gavin Millernek?

Lomax habozni látszott, mielőtt válaszolt volna, és Annie-nek olyan érzése támadt, mintha a férfi gyorsan azt mérlegelné, mennyit áruljon el neki, és végül arra jutott, hogy van, amit inkább nem oszt meg vele. A felügyelő úgy volt vele, hogy erre később még esetleg visszatér majd. Többször is úgy tapasztalta a munkája során, hogy nem árt, ha lapul a zsebében némi muníció, amellyel váratlanul előrukkolhat, ha szükségessé válik egy újabb találkozó. – Nem, nem volt – közölte Lomax nagy sokára. – Mint már jeleztem, szerintem afféle serdülőkori játéknak indult, kegyetlen játéknak, amely aztán kicsúszott az ellenőrzésük alól. Egy ponton túl már nem lehetett visszacsinálni.

– Ennek ellenére még visszatáncolhattak volna, őszintén feltárva az igazságot.

– Ez a lehetőség részükről szóba sem jöhetett. Ha megteszik, fegyelmi vizsgálat indul ellenük. És akkor elveszítenek mindent, amiért küzdöttek, amit el akartak érni.

– A későbbiek folyamán kapcsolatba lépett Mr. Miller valamelyikükkel, hogy rábírja vagy megkérje őket, töredelmesen vallják be, hogy mit tettek?

– Nincs tudomásom ilyesmiről. Ha meg is környékezte őket, a lányok nem jelentették az egyetemnek, és Miller sem említette nekem.

– A két lány szülei belefolytak az ügybe?

– Feltételezem, hogy tudtak az esetről, ez nagyon valószínűnek látszik, de hivatalosan nem kapcsolódtak be az eljárásba.

– Egyéb incidensek?

– Miféle incidensek?

– Például olyanok, amelyek Gavin Millert vagy a szülőket érintették, netán a lányok fiútestvérei vagy a barátai kerültek célkeresztbe. Bármi, aminek erőszakos jellege volt. Fenyegetések meg effélék.

– Nem hallottam semmi ilyesmiről. Nézze, engem tényleg nem vontak be a vizsgálatba, következésképpen nem is tudhatok mindenről.

– Tisztában vagyok vele – hangsúlyozta Annie. – Ennek ellenére nagyra értékelném, ha még kicsit kitartana, és a legjobb tudása szerint válaszolna a kérdéseimre. Emelt hivatalosan panaszt Gavin a vele szemben tanúsított bánásmód ellen?

– Igen, úgy vélem, az elbocsátása után nemcsak panasszal élt, hanem fellebbezést is benyújtott, de nem ment vele semmire.

– A társadalmi légkör miatt, ugye?

– Pontosan.

– A sajtóban nem közöltek egy árva sort sem, sem magáról az esetről, sem Miller kirúgásáról. Miért nem?

– Az érintett felek annak idején ebben állapodtak meg – felelte Lomax.

– Gavin is?

– Kiváltképpen ő volt mellette. A bizottság egynémely tagja világosan az értésére adta, hogy a nevét meghurcolják, és besározzák a nyilvánosság előtt, ha bármi is kiszivárog az ügyről.

– Szóval ezért nem fordult a sajtóhoz?

– Igen. Magától értetődően lábra keltek különböző pletykák, ahogy az lenni szokott. Ilyesmit képtelenség örökre titokban tartani. A mendemondák azonban egy idő után elültek. A lényeg az, hogy Gavin neve és az ellene felhozott vádak sosem kaptak nyilvánosságot.

– És a két lányé?

– Érthető módon ők sem szerették volna, ha a magánéletüket firtatják a reggeli sajtó hasábjain.

– Csupán ennyiről lett volna szó? Nem húzódott meg a háttérben egyéb, nyomósabb érdek?

– Mindig is az volt a gyanúm, hogy az egyetemet valamilyen rejtett szándék vezérelte, valószínűleg mindenáron meg akart szabadulni Gavintől, és kapva kapott ezen az alkalmon.

– Miért akarták lapátra tenni?

Lomax szemmel láthatóan habozott, a megfelelő szavakat kereste. – Gavin bizonyos fokig kívülálló volt. Sosem tudott teljesen beilleszkedni, ment a maga feje után, ahogy ő jónak látta. A tantervre vagy a vizsgaanyagokra vonatkozó egyetemi iránymutatásokat sem tartotta be hiánytalanul. Gyakran még arra sem vette a fáradságot, hogy részt vegyen a tanszék értekezletein. Meg hasonlók. Általában véve az egyetemek fölöttébb konzervatív intézmények, ezzel szemben Gavin lázadó szelleműnek, függetlennek tűnt, arról nem is beszélve, hogy a politikai nézeteit tekintve a középtől balra állt.

– Mindig is abban a hitben voltam, hogy az értelmiségiek jobbára baloldali érzelműek.

– Hát nálunk nem.

Annie kis ideig néma maradt.

– Volt valamelyik lánynak narkós ügye?

– Nem hallottam róla.

A válasz túl gyorsan érkezett, és túlságosan is határozott volt, vélte Annie. Lomax különösebben nem is lepődött meg azon, hogy hirtelen más irányban kezd el tapogatózni. Újabb muníció az esetleges folytatáshoz. Feljegyzett néhány szót a füzetébe, majd ivott még egy kortyot a kávéból, mielőtt teljesen kihűlt volna. – Nagyjából ezzel végeztünk is, Mr. Lomax. Sajnálom, hogy fel kellett elevenítenie ezeket a kellemetlen emlékeket, de muszáj tudnunk, hogy mi történt.

Lomax kényszeredetten elmosolyodott. – Semmi probléma – mondta. – Csak a munkáját végzi. Már ha egyáltalán tudtam bármiben is segíteni. Szegény Gavin!

– Jól ismerte?

– Azt nem állítanám, hogy jól. Inkább közeli ismerősnek tekintettem, még ha nem is barátnak. Lerítt róla, hogy kissé távolságtartó, amolyan magánakvaló ember. Mintha szabályosan küzdött volna az ellen, hogy bárkit is közelebb engedjen magához. Vagy talán nem volt rá képes. Egyszer-kétszer meghívtuk vacsorára, mármint Sally, a feleségem és jómagam, de mindannyiszor kimentette magát arra hivatkozva, hogy csak feszélyezve érezné magát, mert nincs partnere, aki elkísérhetné. Végül addig ügyeskedtünk, amíg összehoztuk Sally egyik kolléganőjével, egy gyógytornásszal.

– Mi lett belőle?

– Egy ideig találkozgattak, aztán kihunyt a parázs. Már korábban is utaltam rá, hogy Miller nemigen értett a nőkhöz. Könnyen el tudom képzelni, hogy teletömte a fejét Grateful Deaddel, Fellinivel és egzisztencializmussal. A nő egy idő után besokallt.

– Egzisztencializmussal?

– Tudja, Sartre, Camus... Az az alaptételük, hogy a lét és a világegyetem céltalan, értelmetlen és abszurd.

– Tisztában vagyok vele, hogy mi az egzisztencializmus. Csupán meglepett, hogy még manapság is léteznek ennek a felfogásnak hívei.

– Nos, Gavin esetében nem is annyira hitről volt szó. Ami azt illeti, nagy valószínűséggel ateista volt. Az egzisztencializmus mint filozófiai irányzat vonzotta.

– Meg tudná adni a gyógytornász nevét?

– Valójában semmi sem történt köztük.

– Ennek ellenére szeretnék beszélni vele.

– Értem. Dayle Snidernek hívják. A városi egészségügyi központban dolgozik.

– Tudom, hol van. – Annie többször járt ott fizioterápiás kezelésen, de Dayle Sniderrel egyszer sem futott össze. Felírta a nevet. – Voltak Gavinnek más barátai vagy ismerősei az egyetemen?

– Úgy hiszem, hogy Jim Cooper a cimborájának számított. Ő média szakon oktat. Általános kurzusokat tart, azon belül a zene a szakterülete. Éppúgy, ahogy Gavinnek az irodalom és a film. Személy szerint vannak kétségeim, vajon szabad-e olyasvalakinek zenét oktatnia, aki bevallottan rajong a The Cure-ért, de hát ez nem az én döntésem. Én szívesebben hallgatok egy kis Beethovent, akár mindennap.

– Nekem a One Direction a kedvencem... Járt valaha is Gavinnél?

– Hol? Az eastvale-i lakásán?

– Nem, elnézést. A covertoni házra gondoltam. Ahol egykor egy váltókezelő lakott.

– Ahová azután költözött, hogy elbocsátották? Igen, jártam ott. Párszor beugrottam hozzá, hogy megnézzem, hogy van. Eléggé bonyolult és kacifántos megközelíteni azt a helyet.

– Maga hogy vergődött oda?

– Vezet ugyan valami útféleség közvetlenül a házhoz, de mire az ember megtalálja, kerülnie kell jó néhány kilométert, méghozzá igencsak nyakatekert útvonalon. Hogy őszinte legyek, sokkal egyszerűbbnek találtam a faluban hagyni az autót, végigmenni a régi vasúti vágányok mellett, aztán felmászni a töltés oldalán. Persze csak akkor, ha ezt az időjárás engedte.

– És mi volt a benyomása, minden rendben volt Miller körül?

– Nem egészen. Az volt az érzésem, hogy sosem épült fel a kínpadra vonása okozta sokkból. Néha kifejezetten depressziósnak tűnt. Nem klinikai értelemben, és krónikusnak sem nevezném az állapotát, egyszerűen csak szörnyen levert volt, ahogy az időnként mindnyájunkkal előfordul. Ráadásul sosem volt elegendő pénze. Sejtésem szerint az egyetem nemigen törte magát, hogy Miller végkielégítéshez vagy nyugdíjhoz jusson. Eleve csak három évet dolgozott nálunk, és az elbocsátása körülményei sem szóltak a javára. Hébe-hóba a markába nyomtam egy-egy tízfontost, de hát az igazán csak hézagpótló lehetett. Arra elég volt, hogy sört vagy cigit vegyen belőle, de arra már nem, hogy a jelzálogkölcsönt is törlessze. Az én fizetésemmel nem nagyon ugrálhat az ember, sajnos azt már nem engedhettem meg magamnak, hogy a havi törlesztőrészletekhez is hozzájáruljak.

– Érzelmileg hogyan viszonyult a történtekhez?

– Maga szerint mit érezhetett? Dühös volt, megbántott és megkeseredett.

– Egy olyan univerzumban, amelyet abszurdnak és értelmetlennek hitt? Az ember azt gondolná, inkább elégtételt kellett volna éreznie amiatt, hogy a valóság igazolta a filozófiai nézetét.

– A filozófia egy dolog, felügyelő, az érzelmek azonban egészen másra lapra tartoznak.

– Szóba hozta valamikor is az öngyilkosságot?

– Csupán filozófiai értelemben. Olyasmit sosem mondott, hogy ő maga öngyilkosságot vagy valami hasonlót fontolgatna, de megesett, hogy alátámasztható filozófiai tézisként érvelt mellette. Ha valaki Schopenhauer vagy Camus műveit olvassa, önkéntelenül is rágódni kezd az öngyilkosság gondolatán.

Annie tanult némi filozófiát az egyetemen, de főleg a régi iskolák tanait, olyanokét, mint Platón vagy Arisztotelész. A modern filozófiai irányzatokról gyakorlatilag semmit sem tudott, leszámítva azt a szemernyit, amelyet az apja mellett, egy művészközösségben felnőve szedett magára. Ott hallott először az egzisztencializmusról, sőt még egy Jean-Paul Sartre-könyvet is elolvasott, hogy imponáljon az akkori fiúbarátjának. A dolog nem vált be, úgyhogy az volt az első és utolsó alkalom, hogy hasonló témájú könyvet a kezébe vett. – Mit ért az alatt, hogy az öngyilkosság gondolata?

– Azt, hogy az csak feltevés, nem pedig valóság. Lehet például vitatkozni az emberölés vagy a vérfertőzés filozófiai indokolhatóságáról, de ettől még nem rohansz ki az utcára, hogy megölj valakit, vagy összebújj az anyáddal. Egyébként is, ez az egész téma fölöttébb elméleti, s mint olyan, eldönthetetlen, nem igaz? Ha jól emlékszem, a telefonban azt mondta, hogy Gavin Miller megölésének az ügyében nyomoznak. Akkor öngyilkosság szóba sem jöhet, ugyebár?

Annie legszívesebben fenéken billentette volna magát. Nem lett volna szabad Miller megölésére utalnia. Még távolról sem volt biztos, hogy eltették láb alól, előbb meg kell várniuk a boncolás eredményét. – Igyekszünk egy eshetőséget sem kizárni. Ismer valakit, aki meg akarta volna ölni?

– Bizonyára valamilyen banda után szaglásznak, ugye? Vagy olyasvalakit keresnek, aki élvezetből gyilkol? Mondjuk egy sorozatgyilkost?

– Túl sok sorozatot néz, Mr. Lomax – válaszolta Annie. – Először is, ahhoz, hogy valakiből sorozatgyilkos váljon, legkevesebb három emberrel kell végeznie. Másodszor, Mr. Miller halála bekövetkeztének a módja... nos, elég, ha annyit mondok, hogy nincs összhangban a sorozatgyilkosságok pszichológiai jellemzőivel.

– Honnan tudják, hogy nincsenek mások?

– Tessék?

– Honnan tudják, hogy az a személy, aki megölte Gavint, nem mészárolt-e le másokat is korábban? Talán nem itt, a környéken, hanem másutt. A sorozatgyilkosok közül sokak olyan munkakörben dolgoznak, hogy folyamatosan járják az országot, ha nem tévedek. A Yorkshire-i Hasfelmetsző{3} is így csúszott ki a kezük közül, nem igaz?

– Tartok tőle, hogy én éppen az egyik tinimagazin aktuális számát forgattam a kezem között, amikor a Yorkshire-i Hasfelmetszőt először elkapták – közölte Annie –, mindamellett jogos a szemrehányás. Ígérem, számon is fogom kérni a főnökömön.

– Elnézést – szabadkozott Lomax. – Nem állt szándékomban beleszólni abba, hogy miként végzik a munkájukat.

– Semmi probléma, uram. Mindig hálásak vagyunk, ha segítséget kapunk a közösség tagjaitól, legyen az bármilyen csekély is. – Annie elrakta a jegyzettömbjét, és felállt, hogy távozzon. – Csak a rend kedvéért, megkérdezhetem, hol volt vasárnap este?

– Én? Otthon. Sallyvel.

– Egész este?

– Igen. Tévét néztünk, a Downtown Abbey-t.

Annie elmosolyodott. – Ááá, igen... Az nagyon jó.

Lomax a karórájára lesett. – Mindjárt ebédidő – jegyezte meg, magára öltve megnyerő énjét, és végigsimított a haján. – A sarkon túl van egy remek kis hely. Talán megengedi, hogy meghívjam ebédre és egy pohár italra? Eldiskurálhatnánk az egzisztencializmusról. Vagy bármi másról.

– Sajnálom, uram – utasította vissza Annie az ajánlatot, és az ajtókilincsre tette a kezét. – A rendőrségi kantinban már vár rám egy adag ínycsiklandozó fasírozott, rajta a nevemmel, magát meg otthon várja a Sally nevű bájos felesége.

A számítógéplabor a szomszédos épületszárnyban volt, Banksnek csak végig kellett sétálnia az irodájának is otthont adó folyosón, aztán át a kétszárnyú ajtón. Első ránézésre nem úgy tűnt, mintha a részleg túlságosan megszenvedte volna a költségcsökkentésre vonatkozó előírásokat. Az ultramodern berendezés egy tágas teremben kapott helyet, a szellőztetőrendszer észrevétlenül portalanította a belépők cipőit és ruházatát. Sőt, Banks azt hallotta, hogy még a korpát is kiszívta a hajszálak közül. A főfelügyelő felidézte, hogy az őskorban, amikor első ízben kezdték alkalmazni a számítógépeket, a berendezések egész szobákat töltöttek be, az adatokat pedig szélsebesen pörgő mágnesszalagokon tárolták – úgy, ahogy az első James Bond-filmekben is látni lehetett. A por akkoriban valóságos átoknak számított, és heves utálat tárgya volt. Ma már nem okozott olyan borzasztó nagy tragédiát – az ő gépét is vastag por fedte időnként –, de hiába, a régi szokások lassan halnak ki. Tapasztalata szerint a tudósok, főképpen azok, akiket a helyszínelők foglalkoztattak, szinte megszállottan rettegtek a bizonyítékok esetleges beszennyeződésétől. Belépés előtt még neki is bele kellett bújnia a kötelező fehér laborköpenybe, a mindenütt rendszeresített gumikesztyűről már nem is beszélve.

A részleg technikai személyzete gyorsan és sűrűn cserélődött. Rossz nyelvek szerint mihelyt valaki elérte a pubertáskort, azonnal egy fiatalabb példányra cserélték. Liam Merchant mindazonáltal már betöltötte a negyvenet, és Banks jó pár éve ismerte. Időnként még egy-két sört is bedobtak egymás társaságában munka után, sőt megesett, hogy Liam partnere, Colin is csatlakozott hozzájuk. Liam lelkes operarajongó volt, ráadásul a borokhoz is értett, úgyhogy akadt bőven közös témájuk. Mielőtt munkát vállalt az észak-yorkshire-i rendőrségnél, a férfi szoftverfejlesztőként dolgozott egy sikeres magáncégnél. Mind a mai napig polgári alkalmazott volt, nem lett belőle hivatásos rendőr.

– Alan! – üdvözölte Bankset, és felé nyújtotta kesztyűs kezét. Banks kezdettől fogva perverznek érezte, hogy gumikesztyűben fogjon kezet, de igyekezett legyőzni idegenkedését. – Az időzítése tökéletes, mint mindig.

– Azért szolgálunk, hogy a köz kedvében járjunk. Hogy van Colin?

– Ragyogóan, köszönöm.

– Adja át neki az üdvözletemet. Szóval, mivel akar megörvendeztetni?

– Hol kezdjem?

– Talált valamit a merevlemezeken?

Liam a munkapadhoz vezette Bankset, amelyen Gavin Miller asztali számítógépe és laptopja hevert. – Igazság szerint még csak most fogtunk hozzá, hogy átböngésszük őket – tájékoztatta Liam –, de elöljáróban annyit elmondhatok, hogy műszakilag egyik sem különleges szerkezet. Teljesen átlagos gépek, a PC Worldben kéthetente leárazva kaphatók. Négyéves lehet mindkettő. És Windows Vistával futnak, uramatyám! Szó se róla, a legtöbb embernek ez tökéletesen megfelel, bár kicsit lassú, és minden különösebb ok nélkül hajlamos lefagyni, ugyanakkor olcsó és... Nos, éppenséggel nem bóvli, de nem is Rolls-Royce- vagy BMW-kategória. Hogy őszinte legyek, még csak nem is Ford Focus-színvonal.

Banks tudta, hogy Liam legalább annyira fontoskodó tud lenni, ha számítógépekről van szó, mint amennyire sznob a borok és az operalemezek területén, de úgy vélte, megéri eltűrni a néha-néha előforduló, fennhéjázó kitöréseit, cserébe azokért a hasznos ötletekért, amelyeket tőle kapott. – És belül? Van valami érdekes?

– Attól függ, hogy mit tart érdekesnek. Mindkettőn az eredeti, gyári beállítások találhatók, nem módosítottak rajtuk semmit. Még plusz memóriamodulokkal sem látták el őket, holott a laptopnak nem ártott volna több RAM. Ezenfelül csak a szokásos cuccok. Vírusölő programok és tűzfalak. Elfogadható minőség, véges beállítási lehetőségekkel. Ingyenesen letölthetők, tehát a használatuk is korlátozott. – A kezét ingaszerűen ide-oda billegtette, hogy érzékeltesse a gépek védelmi rendszerének megbízhatatlan jellegét. – Ami nem kis veszéllyel járt, tekintve, hogy a gazdájuk miféle oldalakat keresett fel a világhálón.

– Valóban? – csillant fel Banks szeme.

Liam elvigyorodott. – Nem érdemes túlzott reményeket táplálnia, öregfiú. Nem illegális dolgokról van szó, még csak különösebben nem is izgalmasak. Hál’ istennek semmi gyermekpornó vagy juhokkal való közösülés. Jut eszembe, törvénytelen, ha valaki juhokkal kamatyol?

– Feltehetően léteznek szabályok, amelyek tiltják – felelte Banks. – Bár megesküdni nem mernék rá, ugyanis sosem tartozott a munkakörömbe, hogy ilyesmiket betartassak. Ellenben az állatvédőknek bizonyára lenne egy-két keresetlen szavuk hozzá, ha őket kérdezné. Végül is honnan tudhatná bárki is, hogy a juh beleegyezett vagy sem az aktusba?

– Meg mertem volna rá esküdni, hogy a bááá igent jelent juhnyelven, tisztelt elnök úr! Mindent összevetve én a Juhokkal Közösülők Szabadságmozgalma pártján állok, már ha létezik ilyesmi... Na de lépjünk tovább. Néhány ismert pornóoldal, a szokásos dögunalmas heteroszexszel, amiből arra következtetek, hogy az illető ízlése az úgynevezett normálistól az enyhe fétisimádatig terjedt.

– Az miben érhető tetten?

– Izgalomba hoznak a nejlonholmik és a fehérnemű-féleségek. Megőrülnek az amerikai pomponlányok egyenruháiért, még az olyanokért is, amelyekben a cél érdekében hivatásos hölgyek feszítenek. Eltekintve néhány éltesebb kinézetű matrónától, akit persze szívesen megdöntene az ember, a tulajdonos inkább a fiatalabbak, a tizenévesek és diákkorúak iránt vonzódott, persze ez attól is függ, hogy ki számít fiatalnak ezeken az oldalakon. Nem volt válogatós típus az etnikai származást illetően, ugyanúgy kedvét lelte a szőkékben, mint a barnákban, a fekete bőrűekben vagy az ázsiai származásúakban is, a lényeg csak az volt, hogy fiatalok legyenek. – Liam megvakarta az állát. – Mostanság egyre több a kelet-európai a lányok között.

– Néhányukat belekényszerítik, vagy csalással veszik rá őket – mutatott rá Banks. – Az embercsempészet révén keverednek bele. Hullámszerűen zajlik, az utóbbi időben a lányok zömét a volt szovjet tömb kelet-európai országaiból hozzák ki. Korábban Délkelet-Ázsia volt a legfőbb forrásterület. Azelőtt meg Afrika.

– Éljen sokáig a jó öreg kapitalizmus, mi? – gúnyolódott Liam. – Arccal az új piacok felé, töretlenül előre... A jó hír az, hogy törpék vagy cicafiúk nincsenek. Van viszont kutyapóz, igaz, kutyák nélkül. Főleg párokat lehet látni, hármas vagy csoportos szex ritkán fordul elő. Öklözés vagy kütyüs behatolás sincs. Az utóbbi kiváltképpen hazavághatja a segget.

– Jaj!

– Bocs. Úgy látszik, túl sok amerikai magazint olvasok mostanság... Azt kell mondanom, hogy a maguk Mr. Millerje kiábrándítóan hétköznapi fickó lehetett. Vagyis ezen a fertályon nincs nagyon mit keresgélni. Semmi nyoma gyilkosságra szőtt összeesküvésnek vagy kábítószer-vásárlásnak. Még csak Viagrát sem vett soha. Fogalmazhatnék úgy is, hogy semmiféle gyógyszert nem szerzett be az interneten keresztül.

– Vajon ki viselné el nyugodt szívvel, ha ilyen tüzetes vizsgálatnak vetnék alá a számítógépét?

Liam résnyire húzta össze a szemét. – Ha már itt tartunk, egyáltalán nem bánnám, ha valamikor eltöltethetnék egy-két órát kettesben a merevlemezével, öregfiú. Bármibe lefogadom, hogy sokkal érdekesebb szörfölési szokásai vannak, mint Mr. Millernek.

– Attól tartok, hogy csalódás érné – válaszolta Banks. – Főleg zene van a gépemen, meg e-mailek. Sajnálom.

– Legalábbis ezt állítja. Az én tapasztalatom ellenben az, hogy nagyon sokan éppen a világhálón élik ki a titkos énjüket, bármennyire nyilvános terep is az internet. Felteszem, az egésznek ez az iróniája. Az emberek azt hiszik, hogy minden magánügy, ami a neten zajlik, pedig a frászt, a lehető legszélesebb nyilvánosság előtt játszódnak a dolgok. Ugyanakkor könnyű elrejtőzni is, másvalaki személyazonosságát magadra ölteni, az lenni, aki éppen lenni szeretnél. Titokban settenkedhetsz mások után, vagy kedvedre gyalázkodhatsz. Az egekig magasztalhatod a saját teljesítményedet, a másokét pedig a sárba tiporhatod. Perverzek és gyávák dagonyázóhelye. Aztán ott van a Facebook és a Twitter, a nárcisztikus hajlamúaknak meg a maguk közösségi platformjai. Véres babafotók, éttermeket földig lehúzó értékelések, mert a pincér nem bókolt vagy csúszott hason elégszer. Rosszabbak, mint azok az emberek, akik nyomban előkapják a mobiljukat, mihelyt leülnek a vonaton. „Már a vonaton vagyok, édesem. Pár perc múlva indulunk. Itt továbbra is esik az eső.” A fenébe is, kit érdekel ez?!

Banks elnevette magát. – De akkor miért tölt ilyen sok időt számítógépekkel, Liam?

– Mert szeretem őket! Szeretem a tisztaságukat, az egyszerűségüket. És azért is, mert máshoz nemigen értek, márpedig valamiből meg kell élnem. Nem a gépekkel van a baj, hanem az emberekkel. Nem a számítógépek hibáztathatók, hanem az emberek, akik gyártják és működtetik őket. Apropó, nem ért véletlenül a pezsgőkhöz?

– Szakértőnek éppenséggel nem nevezném magam, de olykor-olykor megiszom egy-két pohárral, mint bárki más.

– Egy-két pohárral? Mint bárki más?

– Felesleges gúnyolódnia, Liam. Igazság szerint nincs senkim, akivel gyakrabban elpoharazgathatnék. Pedig jó lenne.

– Ah... Értem. Éppenséggel bemutathatnám az egyik barátomnak, akinek, azt hiszem, nagyon tetszene, de a tárgyra visszatérve: ha egyedül is képes időnként előkapni egy üveg pezsgőt, leporolni és segítség nélkül kinyitni, nos, van egy megbízható forrásom, ahonnan viszonylag elfogadható áron be lehet szerezni Pol Roger pezsgőket, nevezetesen Sir Winston Churchill cuvée-ket. Méghozzá különböző évjáratúakat. Az 1979-esre ne is gondoljon, arra nemigen futná a rendőri fizetéséből, de vannak olcsóbb fajták is, még ha minőségben nem is vehetik fel a versenyt az előbbivel. Érdekelné?

– Elképzelhető. Attól függ, mennyit kérnek értük.

– Küldök e-mailt, rendben?

– Igen, köszönöm. Volt Gavin Millernek Facebook-oldala?

– Nem. Időnként írt értékeléseket és cikkeket rajongói oldalakra meg filmes honlapokra. Vélhetően ingyen és bérmentve. Ugye hallott már a Grateful Deadről?

– Hogyne. Éppen tegnap hallgattam meg néhány számukat. Remek kis banda.

– Nos, Miller meglehetősen mozgalmas tevékenységet fejtett ki velük kapcsolatban az interneten, beleértve a koncertjeiken előadott összes számuk listájának a begyűjtését, temérdek letöltéssel megfejelve. Őszintén be kell vallanom, megdöbbentett, amikor megláttam, hogy mennyi Grateful Dead-zene található a gépén. Nekem úgy tűnik, hogy Mr. Miller általában is odavolt a rock and rollért, szenvedélyesen rajongott a zenéért. Kiváltképpen azokat a portálokat látogatta, amelyeken bakelitlemezes felvételek között kutakodhatott.

Azt a megkülönböztetett utálatot, amellyel Liam a „rock and roll” szavakat kiejtette, nem lehetett nem észrevenni. Számára a zene az opera műfajával kezdődött és végződött, számos parázs vitának tápot adva közte és Banks között. Szerencsére Colin valamelyest nyitottabb volt, mint ő, és legalább a dzsesszt kedvelte, már amennyiben nem volt túl merész vagy disszonáns. Inkább a korai dzsessz felelt meg az ízlésének, a későbbi stílusirányzatok már nem annyira. Szívesen hallgatta John Coltrane-t. Miles zenéjét nagyra tartotta, egyszerűnek, nem pedig csapongónak. Bix és Louis még nála is jobbak voltak. – Mit értett mozgalmas tevékenység alatt? – kérdezte Banks.

– Tulajdonképpen a szokásos műveleteket. Letöltések, fájlmegosztások, vitafórumok, blogok, tweetek, szörfölések, csetszobák, üzenetváltások, közösségi oldalak, eBay, Craigslist, ezoterikus emléktárgyakra specializálódott webhelyek... Folytassam? Semmi illegális, hacsak a fájlmegosztást és a saját készítésű, nem hivatalos koncertfelvételek esetenkénti letöltését nem tekintjük annak. – Liam odanyújtott Banksnek egy kinyomtatott képet. – Ezen az oldalon járt, amikor utoljára lezárta a laptop fedelét. Nem tudom, ez jelent-e valamit.

Banks elvette tőle a fotót. – Mikor volt ez?

– A számítógépről vasárnap este háromnegyed nyolckor jelentkezett ki, de ez még nem jelenti azt, hogy rögtön utána távozott is a házból, hogy a halál karjába vesse magát.

– Vettem a lapot – visszakozott Banks. – Egyébként is úgy véljük, hogy később következett be a tragikus esemény. Láttak is valakit a covertoni parkolóban úgy fél tizenegy körül. Pusztán azért kérdeztem, hogy még pontosabban belőhessük az időpontot.

– Ah, afféle nyomozói izé, ugye?

– Eltalálta.

Banks a kinyomtatott monitorképre pillantott. Valójában egy Wikipedia-cikk volt az 1972-es zenei évről, felsorolva az akkor megjelent albumokat. Banks felidézte azt az évet. Notting Hillben lakott, és üzleti tudományokból készült felsőfokú képesítést szerezni. Végigfutva a cikken, meglepetéssel olvasta, hogy a Creedence, a Them és a Velvet Undeground egyaránt abban az évben oszlott fel, és az első kiadott album a Jamming With Edward! volt. Visszaadta a másolatot Liamnek. – Jamming With Edward!, tényleg – jegyezte meg elmerengve.

– Feltételezem, hallott róla.

– Igen, hogyne – felelte Banks. – A Rolling Stonesnak is volt némi része benne.

– Az utóbbi időben tárolt fájlok java része 1971 végéhez vagy 1972 elejéhez köthető. Kasszasikert aratott filmek, kiemelkedő események, slágerlistás albumok, politika, népszerű könyvek, ilyenek. Félelem és reszketés Las Vegasban, Légy most itt,{4} A kockavető. Olyan filmekre keresett rá, mint a Mechanikus narancs, az Öld meg Cartert! vagy a Rillington Place 10. És persze bakelitlemezek szép számmal: Rainbow Bridge, Harvest, Tupelo Honey.{5} Lövésem sincs, kik vagy mik ezek.

– Zenék, Liam, zenék.

– Ha maga mondja. És mi süthető ki mindebből, ó, detektívek legnagyobbika?

– Bárcsak tudnám! – ismerte be Banks. – Talán az, hogy fokozottan érdekelte az 1972-es év? Kutyafuttában körülnéztem a házában, beletúrtam a lemezeinek és DVD-inek a gyűjteményébe is. Nagyjából hasonló a kollekció, mint amilyen a számítógépén is található. Egyre inkább az a benyomásom, hogy valamiféle fantáziavilágban élt azóta, hogy elveszítette az állását. Vagy a múltban. A szükségleteit DVD-kkel, online pornóval és cseteléssel elégítette ki. Begubózott, a net megszállottja lett.

– Naná hogy magányos volt, amikor mást sem csinált, mint egész nap odahaza üldögélt, és vagy rock and rollt hallgatott, vagy pornófilmeket bámult! Ki vágyna ilyen társaságra?

– Mindenkinek kell valamilyen hobbi, Liam. Ha ilyen mélyen beleásta magát 1972-be, elképzelhető, hogy az internet segítségével nosztalgiázott, keresett valamit a múltjából, valamit, ami az akkor történtekre emlékeztette. Az egyszer biztos, hogy fölöttébb csendesen folydogált körülötte az élet, amikor meghalt. A hetvenes évek elején még javában tanult, 1971 és 1974 között az Essexi Egyetemre járt. 1972-ben elsőéves lehetett. Talán az az év volt számára a csodák éve, az annus mirabilis. Talán az első szerelem ideje? De az sem kizárt, hogy egyszerűen egy könyv vagy cikk után kutakodott, ki tudja? Az előbb említette, hogy rajongói oldalakra meg mit tudom én, micsodákra írogatott ezt-azt.

– Igen, film- és könyvrecenziókat közlő szájtokra.

– Olyan webhelyeken megfordult-e, ahol öngyilkossággal, asszisztált öngyilkossággal meg hasonlókkal foglalkoznak?

– Nem.

– Egyéb más, mostanában felkeresett oldalak?

– Rendre ugyanazok. Zene, aktuális események, filmek, könyvek. Egyik-másik átnyúlik ’73-ra és ’74-re. Kapcsolatban állhatnak a halálával?

– Ha létezik is bármiféle kapcsolat – közölte Banks –, fogalmam sincs, hogy mi lehet az. Mindenesetre elraktározom a fejemben. Az előbb utaltam rá, hogy pont arra az időszakra esnek az egyetemi évei.

– Talán összefutott egy régi baráttal, és az felszínre hozott egy csomó emléket.

– Meglehet.

– Esetleg találkozott valakivel, akinek el akart adni, vagy akitől éppenséggel venni akart egy ritkaságszámba menő, betiltott Grateful Dead-koncertfelvételt?

– Kétlem, hogy létezne ilyesmi. A Grateful Dead közzétette gyakorlatilag az összes élő koncertjének az anyagát ilyen vagy olyan formában, ráadásul az esetek többségében ingyen. Mindazonáltal ez egy merőben új felvetés, Liam, megölni valakit egy dugába dőlt, illegális Grateful Dead-koncertfelvétellel kapcsolatos ügylet miatt. Kifejezetten tetszik.

– Hát igen, mit is tudhatnék én? Elvégre civil vagyok a pályán.

– Egyelőre hagyjuk a találgatásokat. Volt már alkalmuk átbogarászni a mobilt?

– Még ügyködünk a SIM-kártyán, de nem várok túl sok újat. Rendelkezésünkre áll az utóbbi időben kezdeményezett, illetve fogadott hívások listája, beleértve azokat a számokat is, amelyek a jegyzettömbjén szerepeltek. Maga a készülék olcsóbb fajta, tehát nem okostelefon vagy egyéb menő szerkentyű, ebből következően nem lehet vele sem e-mailezni, sem a weben böngészni. SMS-eket sem találtunk, valószínűleg nem sűrűn írt ilyesmit. Valójában a hívások listája sem túl hosszú, ami jelentős mértékben megkönnyíti a munkánkat. – Banks felé nyújtott egy papírlapot. A halálát megelőző egy hétben Miller csupán három számot hívott fel, kétszer pedig őt keresték. Korábban valamivel több beszélgetést bonyolított le, vagy ő hívott különböző számokat, vagy őt hívták, de ahogy Stefan Nowak már megfogalmazta, nem sok emberrel érintkezett.

– Hát, nincs sok minden a kezünkben, amin elindulhatnánk – jegyezte meg Banks.

– Valóban. Nagyon úgy fest, hogy Mr. Millert sok mindennek lehetett volna nevezni, de az éjszaka császárának aligha. A mobilja kártyás volt, legutoljára öt hónappal ezelőtt töltötte fel, tíz font értékben. Még mindig van rajta négy font és hatvan penny. Ismerek olyanokat, akik egyetlen óra alatt lebeszélnék a teljes összeget.

– Vagyis jóformán az interneten élte az életét?

– Úgy tűnik. Már ha volt élete. Elnézést.

– És a fotók?

– Közönséges fotók. Pontosan nem tudnám megmondani, hogy milyen régiek, de biztosan nem digitális felvételek. Egyikről-másikról úgy vélem, hogy a hatvanas évek végén vagy a hetvenes évek elején készülhetett, legalábbis az épületek formájából és az emberek ruházatából ítélve. Húszévesnél biztosan régebbiek. A legújabbnak tűnő fotók alighanem egyetemi épületeket ábrázolnak, és a nyolcvanas évek második feléből származhatnak. Talán ott készültek, ahol először tanított. Sorra beszkenneljük az összeset, és mihelyt végeztünk, már küldöm is a másolatokat. Természetesen az ujjlenyomatok miatt tüzetesen megvizsgáljuk őket, akárcsak a borítékot és a bankjegyeket, de nem fűzök sok reményt ehhez.

– Kár! – sóhajtotta Banks. Meglengette Liam orra előtt a telefonszámokat tartalmazó papírlapot. – Megtarthatom?

– Persze, a maga példánya. Vigye el ezt is. A számítógépről nyomtattuk ki. Talán hasznát veheti.

Egy Millerről készült arckép volt. A háttér egyértelműen elárulta, hogy a laptop beépített kamerájával vették fel; kusza kecskeszakáll, kissé ellenséges, ráncos arc, mélyen ülő szempár, elvékonyodott, hosszan hagyott haj. Banks megköszönte a segítséget Liamnek, és visszaindult az irodájába.

{1} Keresd az asszonyt! (francia) A francia mondás szerint ha valaminek az okát, előidézőjét kutatjuk, az asszonyokkal kell kezdeni a vizsgálódást. – A szerk.

{2} Nagy László fordítása.

{3} A huszadik század egyik leghírhedtebb tömeggyilkosa, Peter Sutcliffe, akire 1981-ben tizenhárom nő megöléséért és hét gyilkossági kísérletért húsz életfogytiglant róttak ki. – A szerk.

{4}  Ram Dass jógi indiai ihletésű, spirituális könyve. – A ford.

{5} A felsorolás sorrendjében Jimi Hendrix, Neil Young és Van Morrison albumai. – A szerk.