AZ ÖRDÖG
EGYETLEN BARÁTJA

DAN WELLS

THE DEVIL’S ONLY FRIEND

Copyright © 2015 by Dan Wells

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Fordította: Rusznyák Csaba

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-64-7

                  Ez, ez lehet a vége

Mindnek, ki szerette és megérte

A pár gyönyört, melyet öröknek hitt,

                    Mert elillant köztük mind.

THOMAS MOORE:

ALONE IN CROWDS TO WANDER ON

(Tömegben járni magányosan)

1

Most már rendben vagyok. Komolyan.

John Wayne Cleavernek hívnak, és egy Clayton nevű kisvárosban születtem, a semmi közepén. Tudod, egy olyan útszéli városkában, amely mellett anélkül hajtasz el, hogy egyáltalán észrevennéd, vagy, ha esetleg megállsz ott tankolni, azt gondolod magadban: „micsoda koszfészek, mégis ki képes egy ilyen helyen élni?” Hát, például én, méghozzá tizenhat évig. És bárcsak azt mondhatnám, hogy dögunalom volt az egész, hogy soha nem történt semmi, és hogy csak a naiv ártatlanság álmos ködében tengettük napjainkat, távol a modern világ bajaitól, de nem tehetem. Embereket öltem. Nem olyan sokat, mint egyesek, az tény, de hát ez aligha vigasz, nem igaz? Ha valaki melléd ül a buszon, és a kezét nyújtva azt mondja, hogy „Helló, John vagyok, és csak néhány embert öltem meg”, az még nem igazán fog megnyugtatni téged. És igen, tényleg gyilkoltam, és bár néhány áldozatom démon volt, néhány másik viszont nagyon is ember. Az, hogy utóbbiakat nem saját kezűleg öltem meg, nem változtat semmin; miattam haltak meg. Márpedig az ilyesmi megváltoztatja az embert. Másképp tekintesz a világra, az életre és annak törékenységére. Mintha csak mindannyian Tojás Tóbiások lennénk, hanyagul elfektetve egy polcon, és csupán egy apró, töredezett héj tartana össze minket. Legyőzhetetlennek hisszük magunkat, aztán egy kis repedés, és bumm, máris annyi vér, bél és sikoly ömlik ki, amennyiről elképzelni sem tudtad, hogy elfér egyetlen testben. És amikor megindul az a vér, minden más is elfolyik vele – lélegzet, gondolat, mozgás. Létezés. Az egyik pillanatban még élsz, aztán hirtelen már nem.

Régen azon morfondíroztam, hogy mi lesz vele. Hogy vajon mindaz, ami addig az „életed” volt, ténylegesen elhagyja a testedet, és fizikailag elfolyik valahova máshová? Az anyag és az energia megmaradása meg ilyenek. De már láttam a halált, és tudom, hogy az élet nem megy sehová, és azt hiszem, ez azért van, mert az élet valójában nem létezik. Az élet nem egy dolog, hanem egy állapot; bekapcsolható és kikapcsolható. Bármennyit beszéljünk is az élet kioltásáról, igazából nincs mit kioltani.

De most már rendben vagyok. Komolyan. Öltem, és ezzel csillapítottam egykori vérszomjamat. Miután reggel felébredek, jelentkezem az oktatómnál, majd a tanácsadómnál, aztán megyek az FBI-hoz, ahol sorozatgyilkosok felkutatásában segédkezem, és úgy beszélek és cselekszem, ahogy elvárják tőlem, és senki sem fél tőlem, és minden rendben van. Utazóműsorokat nézek. Főzök. Logikai játékokat oldok meg, hogy elfoglaljam magam. Aztán néha fogom magam, és az éj leple alatt megveszem a legnagyobb marhahúst a hentesnél, hazahozom, az egész szobát letakarom nejlonnal, és egy konyhakéssel nekiesem a húsnak, hörögve vágom, szaggatom, tépem, amíg csak cafatok maradnak belőle. Aztán feltakarítom a nejlont, a húst, a vért, mindent, és kidobom az egészet, és megint tisztaság és nyugalom van.

Mert most már rendben vagyok.

Komolyan.

–  Szeretlek, John.

Régen bármit megadtam volna érte, hogy ezeket a szavakat halljam Brooke Watsontól. Most meg minden alkalommal összetöri velük a szívem. Soha nem is gondoltam, hogy van szívem, amíg egyszer csak össze nem tört. Nem értem, mire jó olyasvalami, ami csakis fájdalmat tud okozni.

–  Dehogy szeretsz – válaszoltam kényelmetlen kórházi székemben fészkelődve. Egy Fort Bruce nevű mocskos kis középnyugati városka szeretetotthonának elmeosztályán beszélgettünk. Ez a város nagyobb volt Claytonnál, ahol Brooke és én felnőttünk, de ezzel nem mondtam sokat. Lassan egy éve jöttünk el Claytonból, amikor Brooke kezdett megháborodni. Azóta folyamatosan csak rosszabbodik az állapota. – A neved Brooke Watson, és a barátom vagy.

Megrázta a fejét.

–  A nevem Senki.

–  Senki egy démon volt – emlékeztettem rá. – Te úgy hívtad, „Sorvadt”.

Brooke arca elsötétült.

–  A Sorvadtak gonoszak.

Kinéztem a rácsos ablakon, el a várost hamurétegként borító, egyhetes januári hó fölött, a palaszürke égre. Az új hó tiszta; a régi fekete és durva, és tele van mocsokkal és szeméttel.

Visszapillantottam Brooke-ra.

–  Így van. A Sorvadtak gonoszak, és te nem tartozol közéjük. „Senki” egy szörnyeteg volt, aki megszállt téged, de annak már vége. Meghalt, és bár az emlékei veled maradtak, te nem ő vagy. Te Brooke vagy. – Az arcát fürkésztem, és ezredszer is azon tűnődtem, hogyan segíthetnék rajta. Az elméje szellőként jött és ment, könnyedén és kiszámíthatatlanul.

A „megszállás” nem a legjobb szó arra, ami történt, de közel járt az igazsághoz; a megszállás szellemre, kísértetre utal, ám Brooke fölött egy fizikai entitás vette át a hatalmat – egy hamuból és zsírból álló szörnyeteg, egy fekete sár, amelyet Brooke a tisztább pillanataiban „lélekcucc”-nak hívott. A Senkiként ismert démon ebből az anyagból épült fel, és bemászott a lány véráramába, hogy aztán bábként mozgassa őt. A legjobban talán úgy lehetne leírni a történteket, hogy Brooke-ot „elfoglalták”, de őszintén szólva, ha a test inváziójáról beszélsz, elég elcseszett dolog olyan szavakat használni, mint a „legjobb”, és talán szerencsésebb, ha inkább csak csendben maradsz. De hát egy démonvadász élete már csak ilyen.

Hurrá.

Brooke elnézett a vállam fölött, tekintete nem az alig három méterre álló falon, hanem valamiféle régi emléken állapodott meg. Kelly Ishida, a mi kis vadászcsapatunk zsaruja táj- és virágképekkel ragasztotta tele a falat, bár ez szinte sértőnek tűnt. Brooke elméje több ezer évnyi rémálomemlék alá temetődött, miután a tudata összeolvadt a démonéval, aki millenniumokat töltött egyik testről a másikra, egyik lányról a másikra ugrálva, csak hogy elkerülhetetlenül kiábránduljon a létezésből, és újra meg újra megölje magát a gazdatestével együtt. Ezt kéne pár virágos képnek elfeledtetnie?

–  Lucinda vagyok – mondta Brooke szinte sunyin, mintha valami titkot árulna el. – Egykor virágokat árultam a piacon, de most itt ragadtam. – Egy pillanatra elhallgatott, és a szemembe fúrta a tekintetét. – Nem szeretem ezt a helyet. – Egy kis könnycsepp gyűlt össze a szeme sarkában, egyre nagyobbá és nagyobbá vált, míg végül kibuggyant a szemhéjából, és lecsorgott az arcán. Néztem, ahogy vékony, nedves csíkot húz maga után Brooke bőrén. Azért összpontosítottam a könnycseppre, hogy segítsen elterelni a figyelmemet a borzalmakról, amelyek kiváltották. Brooke hangja csendesnek és távolinak tűnt. – Ki tudsz juttatni innen?

Mint mondtam, a Fehérszirom Életsegítő Központ zárt osztályán voltunk. Sokat utaztunk, ahogy Brooke szedett-vedett emlékei alapján jártunk a különböző Sorvadtak nyomában; vagy négy hónapot töltöttünk St. Louisban egy Ithho nevű démonra vadászva, aki ellopta az emberek ujjait, aztán közel hét hónapot Callisterben egy olyan démont keresve, aki csak fájdalmat érző embereket hallott. Most, hogy már többet tudunk ezekről a lényekről, rá kellett jönnünk, hogy a „démon” nem sokkal jobb szó, mint a „megszállás” – és bár a tudásunk még mindig nagyon csekély, az legalább világossá vált, hogy ezek nem a katolicizmus vagy a judaizmus vagy bármelyik nagy vallás tipikus mumusai. Azért jöttünk Fort Bruce-ba, mert példátlan módon két Sorvadt is van a városban, és immár három hónapja gyűjtjük róluk az információkat. És mivel Fort Bruce-nak nincs igazi elmegyógyintézete, Brooke-ot Fehérsziromba hoztuk, egy rakás mentális beteg társaságába. Évtizedek óta ő itt a legfiatalabb páciens, de ezt leszámítva jó helye van: a szobája és a folyosója zárt, állandó megfigyelés alatt tartják, és az ápolók tapasztaltak mind az emlékezeti problémák, mind a potenciális öngyilkosok területén. Brooke egyik szilárd emléke az, hogy több tízezerszer ölte meg magát, és élte mégis túl. Kissé elcseszett az ezzel kapcsolatos perspektívája.

–  Egyelőre itt kell maradnod – mondtam. Ahogy szinte mindennap ezt mondtam, bármennyire gyűlöltem is. Egy éve még nem mondtam volna semmit… Ha őszinte akarok lenni magamhoz, akkor valószínűleg csak magára hagytam volna. Szívtelen kívülállónak lenni sokkal könnyebb, mint birkózni az állandó bűntudattal. – Beteg vagy, és itt segítenek rajtad.

–  Nem vagyok beteg, Lucinda vagyok.

Lucinda egyike volt azoknak, akiket Senki az utóbbi évszázadokban megölt, és az emlékei összekeveredtek Brooke fejében az összes többiekével. Dr. Trujillo, csapatunk pszichológusa eddig több mint harminc személyiséget számolt benne össze, de azt mondta, közülük csak kevesek kerültek egynél többször is felszínre. Lucinda eddig három vagy négy alkalommal bukkant fel, és kíváncsi voltam, mi idézte elő Brooke jelenlegi helyzetében pont ennek a lánynak a jelenlétét. Talán ő is élt intézetben vagy kórházban? Ha jól értettük, Senkinek csak kevés áldozata származott a modern korból, a legtöbben több száz, vagy akár több ezer éve születtek. Hol és hogyan bukkant rá Senki Lucindára? Mi vonzotta őt a lány életéhez, és mi okozta annak végét?

Milyen emlékei lehetnek Brooke-nak a haldoklásról?

–  A neved Brooke Watson – ismételtem. – Az én nevem pedig John Wayne Cleaver. – Elhallgattam, tudván, hogy mit akarok mondani, de nem lévén hozzá bátorságom. Csak ültem ott tátott szájjal, küszködve a szavakkal, míg végre kimondtam azokat, halkan, nehogy dr. Trujillo esetleg meghallja. – Kijuttatlak innen… Nem tudom, mikor, de ígérem, hogy így lesz. Kijuttatlak a kórházból, a csapatból, ebből az egészből. El fogunk szökni.

–  És összeházasodunk?

Szavai egy jégcsákány erejével vágtak mellbe.

–  Nem, Brooke, te nem szeretsz engem.

–  Mindennél jobban szeretlek – mondta hevesen. – Ezer éve szeretlek. Azóta szeretlek, hogy a Nap megszületett, és a csillagok felébresztették az énekükkel. Jobban szeretlek, mint az életet, a lélegzetet, a testet és a lelket. Megmutassam, hogy…

–  Ne – szakítottam félbe, és próbáltam megnyugtatni. – Hagyd abba. Kiviszlek innen, de ezt abba kell hagynod.

–  Akkor a mi titkunk lesz.

–  Nem – ismételtem. – Nem lesz ez semmi. Mert nem szeretsz engem.

Egy pillanatra elhallgatott, és egy tizenhét éves lányhoz képest túlságosan is öreg szemmel fürkészett engem.

–  Én mindent tudok a semmiről – jegyezte meg halkan. – Senki vagyok.

Felsóhajtottam.

–  Mindketten azok vagyunk, Brooke. Igen, mindketten azok vagyunk.

Nathan Gentry szórakozottan kopogtatta ujjával a konferenciaterem asztalát.

–  A csaj őrült.

A csapatunk összes tagja közül Nathannel lenne a legkönnyebb végezni. Nem mintha bármelyiküket is meg akarnám ölni, nem feltétlenül, de szükség esetére azért kidolgoztam rá egy tervet. Sosem lehet tudni. Nathan puha, de nem kövér, vagyis nincs „formában”, de nem is „szigetelt”: létfontosságú szervei ott vannak a felszín közelében, sem izom, sem zsír nincs az útjukban. A többiekhez elő kellett állnom egy tervvel, de Nathanhez csak egy késre volt szükségem: belevágok a gyomrába vagy a lábába, hogy lelassítsam, aztán közvetlen közelről elmetszem a torkát. Persze ellenállna, de úgyis én győznék. Ha pedig épp nem figyelne, hanem, mint általában, beletemetkezne egy könyvbe, fülében fülhallgatóval, akkor még inkább megkönnyítené a dolgom.

Azért reméltem, hogy ha valaha sor kerül rá, nem így lesz.

Persze nem kellett volna ilyesmin gondolkodnom. Szabályokkal vettem elejét annak, hogy másokat bántsak, szabályokkal, amelyeket alig hétéves korom óta követek – azóta, hogy egy döglött hörcsög kezemen folyó vérét nézve rájöttem, hogy más vagyok, mint a többiek. Hogy szociopata vagyok, elvágva a világ többi részétől, körülvéve normális emberekkel, és mégis örökké és kérlelhetetlenül egyedül. A szabályaimmal biztonságosan elzártam magamban a legveszélyesebb késztetéseimet, csakhogy közben a munkám abból állt, hogy gyilkosságokat tervezek meg. Egész nap, mindennap célpontokat tanulmányoztam, felmértem a gyengeségeiket, és kiötlöttem, pontosan hogyan ölhetném meg őket. Nagyon jól csináltam, csak nehezemre esett leállni vele.

Visszafordultam Nathantől a célpontot ábrázoló fotóinkra, és rávettem magam, hogy a feladatomra koncentráljak. A „csaj”, akit Nathan leőrültözött, Mary-Ann Gardner volt, és nagyjából rászolgált a dologra, bár ettől még nem utáltam Nathant kevésbé. Gyűlöletemet igyekeztem játékos ugratássá formálni.

–  Empátiás képzés – emlékeztettem őt. A kormány alkalmazottaiként sok empátiás képzésben vettünk részt, és ezek lettek köztünk az automatikus csattanói mindenfajta viccnek, sértésnek, élcelődésnek. Örültem ezeknek az állandó poénoknak, mert így könnyebb volt megállapítanom, hogy mit tartanak a többiek viccesnek, és mit elfogadhatatlannak. Számomra ez nem volt mindig kézenfekvő.

–  Bocs – biccentett Nathan. – A „nő” őrült. – Furán csengett a hangja, és rájöttem, hogy ezt a frusztrált szarkazmus teszi. Elnyomtam egy mosolyt, amely annak szólt volna, hogy sikerült a bőre alá férkőznöm.

–  Nem így értette – szólalt meg Kelly, és az ő hangja is árulkodott némi frusztrációról. – Hanem úgy, hogy nem kéne az „őrült”-et jelzőként használnia, hiszen John is egyfajta mentális problémával küszködik.

Kelly Ishidát már nehezebb lett volna megölni. Rendőri képzésben részesült, és az aktája szerint hat évig dolgozott a gyilkosságiaknál, úgyhogy tudott vigyázni magára. Az aktájából az is kiderült, hogy huszonkilenc éves, de ha meglátom az utcán, megesküszöm rá, hogy nem több huszonkettőnél. Legfeljebb huszonhárom. Japán-amerikai volt, fekete hajjal és sötét szemmel, nagyjából olyan magas, mint én. Azt is tudtam, hogy éber alvó, és egy pisztolyt tart az éjjeliszekrényén, márpedig ezek egyike sem egészséges pszichére utal; feltételeztem, hogy ennek hátterében az az incidens áll, amely miatt otthagyta a rendőrséget, és csatlakozott a csapatunkhoz, de ezt még nem tudhattam biztosan. A pontos részleteket eltávolították az aktájából, de bármi történt, azóta nehezére esett megbízni az emberekben. Bár annyira mégsem, mint gondolta; még mindig szinte mindennap velem hozatta a kávéját. Amikor eljön az ideje – ha eljön az ideje –, lényegében bármikor megmérgezhetem.

–  Nekünk, őrülteknek össze kell tartanunk – mondtam, még mindig a képeket nézve. Észrevettem valamit az egyiken, és egy pillanatnyi merengés után odacsúsztattam az asztalon Kelly elé; bizalmatlanság ide vagy oda, remek nyomozó volt. A kép nem nagyon különbözött a Mary-Annről készült többi fotótól (ápolónői öltözék, pulóver és kék, kórházi szájmaszk), mégis feltűnt rajta egy lényegi különbség. Ráböktem egy furcsa árnyékra a közepén. – Nézze csak ezt a dudort a derekán.

Kelly elvette a képet, és alaposan megnézte.

–  Egy pulóvertől nem szokatlan, szóval nehéz megállapítani, mi lehet az. Szerinted egy fegyver?

–  Hát, nem a dereka – válaszoltam. – Hacsak nem nagyon furcsa dereka van.

–  Empátiás képzés – szólt közbe Diana, mire elnyomtam egy újabb mosolyt. Diana Lucas volt az egyetlen a csapatban, aki beszállt velem a viccelődésekbe. A megölése nemcsak fizikailag volna nehéz (régebben katonaként szolgált, úgyhogy kemény, mint a kő), de utána még meg is bánnám. Azt ugyan nem mondanám, hogy barátok vagyunk, de jól kijövünk, összeköt minket a Nathan iránti ellenszenvünk, még ha más nem is. Nathan mindig azt mondta Dianának, hogy a csapat két feketéjeként össze kell tartaniuk, és szerintem ez mindennél jobban bosszantotta őt. Egyszer még be is húzott Nathannek. Őszintén reméltem, hogy sosem kell majd megölnöm.

Ránéztem.

–  Hasonlítsa össze azt a fotót ezzel – csúsztattam oda neki egy másik képet. – Ez egy régebbi felvétel, pár héttel ezelőttről, szóval más ruhákat visel, és más szögből fotózták. De a dudor ezen is látható. Túl következetes a jelenléte, hogy csak a pulóver egy gyűrődése legyen.

–  Talán. – Kelly elővett egy nagyítót. Egy igazi nagyítót, akár egy régimódi detektív. Ez volt Kelly kis furcsaságainak egyike. Folyton azt vártam, hogy mikor húz elő egy pipát és Sherlock Holmes-kalapot. – Lehet, hogy fegyver – mondta, miközben elmélyült a fényképben. – Van még képünk erről az oldaláról?

–  Na, és ha fegyvere van? – kérdezte Nathan, és engem nézett, ahogy a fotók közt keresgélek. – Egyébként is valami természetfölötti szörnyeteg, nem? Szóval egy fegyver miatt kell a legkevésbé aggódnunk.

–  Empátiás képzés – válaszoltam.

–  Na, ne már, most mi van? – Nathan ezúttal még frusztráltabban hangzott, mint az imént. – Már a szörnyetegeket sem hívhatjuk szörnyetegnek? Nehogy megsértsük őket, vagy mi?

–  Ami azt illeti, ezúttal csak magamat figyelmeztettem – világosítottam fel, miközben találtam egy másik fotót, és átnyújtottam Kellynek. – Épp arra készülök, hogy idiótának nevezzem, és megspóroljam a többieknek, hogy hasonlóképpen tegyenek.

–  Hé – tiltakozott Nathan, de félbeszakítottam.

–  Maga egy idióta. De tény, hogy újonc is, szóval talán csak az a baj, hogy még nem olvasott el mindent, amit kellett.

–  Többet olvastam, mint bárki ebben az épületben – vágott vissza Nathan. – Vagy már elfelejtetted, hogy ténylegesen a könyvtártudomány doktora vagyok?

Diana erre a szemét forgatta – képtelenség lett volna elfelejteni Nathan képzettségét, ugyanis minden kínálkozó alkalommal az arcunkba tolta.

–  Majd szólok, ha találunk egy vérző tudományos könyvtárat – mondtam. – Addig is vegyítse a kutatásait egy kis józan paraszti ésszel. Gondolom, olvasta a jelentésemet a második találkozásomról egy Sorvadttal?

–  Persze hogy olvastam. Pontosan erről beszélek. Ha ez a nő karmokká tudja változtatni a kezét, vagy ilyesmi, akkor szerintem egy fegyver miatt kell a legkevésbé aggódnunk.

Bólintottam.

–  Tehát, ha természetfeletti képességei vannak, amelyek feleslegessé teszik, hogy fegyvert használjon, miért tart mégis magánál egyet?

–  Nem minden Sorvadtnak vannak karmai – magyarázta Diana a nyilvánvalót, jóval türelmesebben, mint én. – Néhányuknak, mint a másodiknak, akibe John belefutott, a Clark Forman nevűnek, nincsenek nyilvánvaló védelmi módszereik, sem pedig természetfeletti képességeik, már azon túl, ami… ami… eleve Sorvadttá teszi őket. Forman pontosan azért hordott magánál fegyvert, mert egyáltalán nem voltak karmai. Ha helyesek az információink, Mary-Ann Gardner mások egészségét szívja el a sajátja fenntartása érdekében, ezért dolgozik ápolónőként. Nincs semmi a profiljában, ami bármiféle természetfeletti védelemről árulkodna, és amennyiben fegyvert hord magával, az támogatja ezt az analízist.

–  Oké, ez ésszerűen hangzik – ismerte el Nathan. – Erre így sosem gondoltam.

Bólintottam.

–  Mert maga egy idióta.

–  Most komolyan – csapott Nathan az asztalra. – Miért kell elviselnünk ezt a kölyköt egyáltalán? Hány éves is vagy, tizenhat?

–  Tizenhét.

–  Tizenhét éves, folyton szájal, és nekünk csak úgy el kell tűrnünk, mert egy szuperpszichó? – Dianára nézett. – Miért, mert tiszteljük a képességeit, mint szociopata gyilkos, vagy mert attól tartunk, hogy bekattan, és megöl minket?

Nathan jó tíz évvel idősebb volt nálam, viszont így is sokkal fiatalabbnak számított, mint azt a képzettsége sugallná, ugyanis, akárcsak a csapat többsége, afféle csodagyerekként tört fel a maga szakmájában. Az aktája szerint két diplomát és két doktorit szerzett, és ezek többnyire egy-egy adott kutatási területhez kapcsolódtak. Többet tudott a Földközi-tenger környékének történelméről, mint bárki, akit ismertem, márpedig ez nem kis dolog, tekintve, hogy az egyik ismerősöm, Brooke/Senki évszázadokig élt arrafelé. Ezt nemcsak Nathan aktájából tudtam, hanem abból is, hogy ő maga folyton hencegett vele, akárcsak azzal, hogy a maga erejéből tört ki a philadelphiai gettóból, fizette az iskoláját, és szerezte meg az első doktoriját még húszéves kora előtt. Komoly eredményeket ért el, és én ezt tiszteltem is benne; azt viszont képtelen voltam felfogni, hogy aki ennyi mindent tud, az miért folyton csak magáról beszél. Hát már hogyne találnám irritálónak?

–  Most is csak úgy bámul rám – jegyezte meg Nathan.

–  Ő már csak ilyen – mondta Diana. – Nem fog hozzászokni. – Bármennyire csodáltam is Dianát, titokban mindig büszkeséggel töltött el, hogy képes voltam az idegeit borzolni. Az amerikai légierő katonai rendőrségében képezték ki, az államok kevés olyan fegyveres szervének egyikében, amely női mesterlövészeket tanít, és ő volt a nagy sztárjuk. Még előttem került a csapatba, úgyhogy nem tudtam, mi történt vele, és akárcsak Kelly esetében, a részleteket az ő aktájából is eltávolították. Ahogy egyébként az enyémből is; a többiek tudták, hogy megöltem három Sorvadtat, és hogy az anyám meghalt az utolsó támadásban, de azt nem tudták, mindez hogyan történt. És semmit sem tudtak Maryről.

Hirtelen rájöttem, hogy olyan erősen markolom az asztal szélét, hogy az ujjbegyeim már teljesen elfehéredtek. Nem gondolhattam többé Maryre. A számsoromat számolgattam, ez a mentális feladat mindig segített lenyugodni: egy, egy, kettő, három, öt, nyolc, tizenhárom, huszonegy, ötvennégy. Végy nagy levegőt, be, ki.

–  Ez egész biztosan egy fegyver – mondta Kelly, aki még mindig a képek fölé hajolt. – Jó meglátás, John. Szólok a többieknek.

–  De mit is árul ez el nekünk róla? – kérdezte Nathan. – Későig dolgozik a város egy zűrös környékén; talán csak azt akarja, hogy lehetősége legyen megvédeni magát, anélkül, hogy folyton szörnyeteggé kelljen változnia.

–  Ez abszolút lehetséges – értett egyet Kelly. – Másrészt viszont a nyilvántartásunk szerint nincs engedélye rejtett fegyver viselésére, mégis visel egyet, méghozzá egy kórházban. Ezzel kapásból két törvényt sért meg, ami egy kicsit túlzásnak tűnik, ha puszta önvédelemről van szó. Hetek óta tartjuk megfigyelés alatt, és eddig egyáltalán nem tudtunk a fegyveréről. Vagyis nagyon, nagyon kell neki a fegyver, és nagyon, nagyon nem akarja, hogy bárki tudomást szerezzen róla, márpedig ez a kettő eléggé arra utal, hogy itt valami nincs rendben.

–  Ez jó sok nagyon volt – jegyeztem meg.

–  Empátiás képzés – mondta Nathan. Felvontam a szemöldököm, mire elsötétült az arca. – Mindenki más ezt hajtogatja.

A konferenciaterem ajtaja kopogás nélkül nyílt ki, és belépett rajta Linda Ostler: a nő, aki megszervezte a csapatunkat, egyben az amerikai kormány természetfeletti ellen vívott háborújának de facto vezetője. Az aktája alapján ötvenhárom éves, szóval még Trujillónál is idősebb volt, és kellő akaraterővel rendelkezett, hogy a korát a nehezen szerzett tapasztalat és az autoritás légkörével támogassa meg. Kelly azonnal felállt; gondoltam, rendőri képzéséből fakadó megszokás hathatott rá.

–  Ostler ügynök – szólalt meg. – Épp hívni akartam… Találtunk valami újat a Gardner-ügyben…

–  Köszönöm, Ms. Ishida, de attól tartok, ennek most várnia kell. Potash ügynök hívott, hogy lecsapunk Cody Frenchre.

–  Most? – kérdezte Diana.

–  Azonnal – bólintott Ostler. – Potash éppen megfigyelés alatt tartja, és okunk van azt gondolni, hogy közeleg a lehetőség, amire vártunk. Ha John analízise helyes, nagyjából három óránk van rá, hogy megöljük, mielőtt elszalasztjuk a lehetőségünket, amilyenhez hasonló talán hetekig nem kínálkozik majd.

–  Akkor mindenki öltözzön be – mondta Diana, és már indult is az ajtó felé. – Tíz perc múlva a kocsinál. – Elhúzott Ostler mellett, és eltűnt a folyosón.

Kelly rám nézett. 

–  Készen állsz?

–  Alig bírok magammal.

–  Rám is szükségük lesz? – kérdezte Nathan. – Nem vagyok terepügynök ugyan, de engem is kiképeztek fegyverhasználatra, és…

–  A fegyvereknek ennél nem vesszük hasznát – szakította félbe Kelly. – Még Diana sem fog tudni segíteni, hacsak balul nem sülnek el a dolgok, mely esetben viszont minél többen leszünk, annál nehezebb dolgunk lesz. – Rám nézett. – Ez Johnon és Potashon fog múlni.

–  Akkor maga miért megy egyáltalán? – értetlenkedett Nathan.

Kelly jeges tekintettel fordult vissza hozzá.

–  Azért megyek, mert magával ellentétben én ténylegesen terepügynök vagyok, és ténylegesen végigcsináltam a fegyveres képzésemet, és pontosan tudom, hogyan kell alakulnia a tervünknek. Lehet, hogy szükségünk lesz még magára a jövőben, Mr. Gentry, de addig is jobb lesz, ha itt marad. – Nathan erre elhallgatott, én pedig követtem Kellyt és Ostlert a folyosóra.

–  Nathan igazából „dr.” Gentry – helyesbítettem –, és igazán nem szép magától, hogy megfeledkezik a titulusáról. Van fogalma róla, milyen keményen meg kellett dolgoznia érte? A maga erejéből mászott ki a philadelphiai gettóból…

–  Dr. Gentry jó példája annak, hogy hová juthatsz pár éven belül, John – vágott a szavamba Ostler ügynök. – Vedd hasznát az intelligenciádnak, és szerezz magadnak pár diplomát.

–  Hogy aztán mindenkit bosszantsak magam körül.

–  Már így is mindenkit bosszantasz magad körül. Nathan legalább nem szándékosan csinálja.

Ostler ügynök megölésére is volt tervem. Nagy örömmel néztem elébe.

* * *

Egy kis lakásban éltem, kétajtónyira egy Cody French nevű démontól. Én javasoltam, hogy a szomszédja legyek: elvégre azért jöttünk Fort Bruce-ba, hogy tanulmányozzuk őt, és kiderítsük, hogyan ölhetnénk meg, ennek pedig aligha van jobb módja a közvetlen kapcsolatnál. Ez volt az én fő hozzájárulásom a csapat munkájához: nem annyira a szakértelmem, mint inkább a megközelítési módszerem. Az amerikai kormány évtizedek óta tud a démonok létezéséről, ahogy sok más ország is. De tudni róluk és levadászni őket két külön dolog. Bármik legyenek is a Sorvadtak, természetfeletti lények, így aztán nehéz kiismerni, nehéz lenyomozni, és nehéz megölni őket. Hogyan is készülhetnél fel egy olyan ellenségre, ami bármikor valami teljesen váratlant tehet, vagy ami eleve maga is valami teljesen váratlan? Ostler megörökölt egy olyan nyomozócsapatot, amely hosszú fennállása alatt csak múló eredményeket és majdnem sikereket tudott felmutatni, miközben én teljesen egyedül megöltem három szörnyet is. Nem volt bennük semmi flancos trükk – ugyanúgy terveztem meg a halálukat, ahogy a csapattársaimét is. Időt töltöttem velük, kipuhatoltam a gyenge pontjaikat, és addig bökdöstem őket azokon a pontokon, amíg meghaltak. Összebarátkozom velük, aztán megölöm őket.

Statisztikailag nem túl biztonságos a barátomnak lenni.

Onnan tudtunk Cody Frenchről, ahonnan az összes többi Sorvadtról is: Brooke beszélt róluk. Brooke a gyerekkori barátom volt, a szomszéd lány, akibe évekig bele voltam egy kissé habarodva. Azért mondom, hogy „kissé”, mert a szociopaták nem úgy habarodnak bele valakibe, ahogy a normál emberek. A pszichiátriai foglalkozásaim tükrén át visszanézve pontosabb, ha úgy fogalmazok, hogy Brooke egy eszményképének váltam a megszállottjává, egy olyan eszményképnek, amelynek semmi köze nem volt magához Brooke-hoz. Arra vágytam, amit Brooke jelképezett számomra – a szépség és az ártatlanság egy plátói koncepciójára –, de nem azért, hogy osztozzam rajta, hanem azért, hogy birtokoljam. Márpedig ez nem igazán jó alapja egy stabil párkapcsolatnak. Brooke, mint kiderült, sokkal normálisabb vonzalmat érzett irántam – most majdnem azt mondtam, hogy „egészségeset”, de az azért elég röhejes lenne. Helyesnek tartott engem, és párszor el is hívott randizni, mire egy székhez láncolva találta magát egy őrült konyhájában. Végül megszállta egy Senki nevű, öngyilkos hajlamú démon. Mivel ezután reménye sem maradt bármiféle normális életre, velem együtt csatlakozott Ostler csapatához. Nem tudom, a szülei mit gondolnak, mit csinál a lányuk, de lefogadom, hogy a valóságnál valami sokkal szebb, hősiesebb dolgot képzelnek el.

De még az sem jó megfogalmazás, hogy „csatlakozott a csapathoz”. Én csatlakoztam a csapathoz; Brooke inkább a csapat egy eszközeként funkcionált. Tisztább pillanataiban szeretett volna több lenni ennél, de most komolyan, több ezer évnyi öngyilkos, gyilkos és mindenféle hasonlóan ronda emlékekkel volt tele a feje. Sokszor még az is problémát jelentett neki, hogy egyedül öltözzön fel.

Mondtam, hogy nem biztonságos a barátomnak lenni.

Szóval, Brooke munkája abból állt, hogy minden Sorvadttal kapcsolatos információt kihámozott Senki emlékei közül, és amikor már eleget tudtunk, felkerestük a célpontjaink városát, és a lehető legcsendesebben és legdiszkrétebben felállítottunk benne egy ideiglenes irodát. Kapcsolatban álltunk a helyi rendőrséggel is, Kellyt használtuk összekötőként köztünk, de általában magunk közt intéztünk mindent – az emberek nem viselték jól a természetfeletti szörnyekkel fertőzött világ elmeroggyantó titkát, és egyszerűbb az árnyékokban dolgozni, mint pár havonta Sorvadt-vadászatra kiképezni egy új rendőrőrsöt. Miután berendezkedünk, és megkezdjük a megfigyelést, eljön az én időm: Brooke találja meg a Sorvadtat, de én találom ki, hogyan ölhetjük meg. A tényleges gyilkosságot aztán Albert Potash hajtja végre Diana segítségével, Kelly, Nathan és dr. Trujillo pedig támogatják őket, ha valamire még szükségük lenne.

Valószínűleg el kellene magyaráznom a Sorvadtak mibenlétét. Még mindig nem tudjuk pontosan, honnan jöttek – Brooke emlékei finoman szólva is töredezettek –, de valamiképpen mindannyian feláldoztak valamit a nagyobb erő érdekében. Az elsőnek, akivel találkoztam, a szomszédomnak, Bill Crowley-nak nem volt saját identitása – sem arca, sem teste –, viszont el tudta rabolni másokét. Évszázadokig, sőt egy egész évezredig élt testről testre ugrálva, és hol király volt, hol istenként bálványozták, de végül csak úgy csendben ellébecolt Claytonban. Azt hiszem, egy idő után belefáradnak mindabba, amit látnak, és abba, hogy folyton a világ peremén élnek. Soha nem tartoznak igazán sehová, és tapasztalatból mondom, hogy ez gyorsan lelombozza az embert, pedig én még csak a tizenhetet töltöttem be. Hogy valaki több ezer évig ne tartozzon sehová és senkihez… Nem csoda, hogy Cody French egy egyszobás lyukban kötött ki egy vén, viharvert kutyával és egy pocsék állással. Bármilyen lelkesedés és ambíció hajtotta is egykor, az évekkel ezelőtt kifogyhatott belőle.

Cody nem tudott aludni. Nem arról van szó, hogy nem volt szüksége alvásra, hanem hogy ténylegesen képtelen volt rá, akkor is, ha altatókat szedett, vagy akár eszméletlenre verte magát, és biztos vagyok benne, hogy mindkettőt veszélyes végletekig vitte már az élete során. Csak gondolj bele: az összes többi Sorvadt is széthullott mentálisan ilyen könyörtelenül hosszú létezés után, pedig ők egy átlagos ember alvási szokásaival számolva ennek az időnek csupán a kétharmadát töltötték ébren. Cody azonban minden egyes nap minden egyes órájának minden egyes percét élénken átélte, napról napra, évről évszázadra. Mihez kezdenél ennyi idővel? Hogy tudnál nem megőrülni? Cody a könyvek világába menekült, és kétségkívül ő volt az egyik legolvasottabb ember, akit valaha ismertem, de ez sem old meg mindent. Ideje maradékát ivással töltötte, hogy az alkohollal egyfajta tudattalan kábulatot idézzen elő; ezt sem igazán lehetett alvásnak nevezni, de hasonló szerepet töltött be. Segített neki felejteni, pihenni, pár csodálatos percre kikapcsolni az agyát.

Néha egy kicsit ennél is továbbment.

–  Kopog az ajtódon, Cleaver – szólalt meg egy hang a rádióban. Albert Potash, nevezzük a csapat erejének, nem egy türelmes ember. Nathant élvezettel piszkáltam, Potasht viszont igyekeztem teljesen elkerülni. Fogalmam sem volt, hogyan ölhetném meg.

–  Jövünk, amilyen gyorsan csak tudunk – mondta Kelly, határozottan markolva a kormányt. – Jegesek az utak. Ne türelmetlenkedjen.

Cody Frenchet nem lesz könnyű elkapni: egy vadállat reflexeivel, egy soha meg nem pihenő elmével és egy olyan ember harcképzettségével rendelkezett, aki több ezer évet töltött azzal, hogy valamiféle elfoglaltságot találjon magának. Ráadásul döbbenetes regenerációs képessége volt, fantasztikus eredménnyel ment át az ütközési tesztünkön. Ez a teszt nagyjából az, aminek hangzik: miután összeszedünk némi alapinformációt a célpontunk kilétéről és tulajdonságairól, minden vadászatunk második lépéseként elgázoljuk őt egy autóval. Ha ez el is intézi az illetőt, sétagaloppban volt részünk, ha nem, berendezkedünk egy hosszabb tartózkodásra, amíg kiderítjük, hogyan tudjuk megkerülni a természetfeletti gyógyulását. A Fort Bruce-ban töltött második hetünkben Potash átment a piroson egy nyerges vontatóval, és oldalba kapta a munkába igyekvő Sorvadt kocsiját. A jármű ripityára tört, a belsejét mindenhol vér borította, Cody mégis szinte sértetlennek bizonyult, amikor kihúzták a roncsból – még azelőtt meggyógyult, hogy a járókelők a segítségére siethettek volna. Úgyhogy valami személyre szabottabb módszerrel kellett előállnunk, ezért hosszú ideig biztonságos távolságból figyeltük, és a gyengeségeit kutattuk. Aztán Cody megkérte a szomszédját, a csendes, szerény John Cleavert, hogy pár óráig vigyázzon a kutyájára.

Csak pár óráig? A kutya néha egy teljes napot töltött egyedül, szóval mégis miért számított az a mindössze néhány óra? Persze, volt vele egy lány, de hát ez is rendszeresnek számított. Mitől lehetett más ez az alkalom? Mint kiderült, az a lány pár nappal később a megyei börtönben kötött ki, dühöngve és tébolyultan, noha bármiféle fizikai erőszak jele nélkül. Pont az ilyesmi indítja be a riasztóinkat. Az állatoktól általában ideges leszek, és más körülmények közt soha hozzá sem értem volna a kutyához – gyerekkoromban elég durván elbántam néhány állattal, ezért a szabályaim tiltották, hogy hasonló kísértésnek tegyem ki magam –, de ez volt a lehetőség, hogy Cody bizalmába férkőzzek, úgyhogy mosolyogva igent mondtam, mire a Sorvadt bemutatott a Kutyafiú nevet viselő basset houndjának – és nem, fogalmam sincs, miért ad valaki ilyen hülye nevet a kedvencének. Cody csak nevetett, amikor rákérdeztem. A lehető legnyugodtabban megsimogattam Kutyafiút, eljátszottam a barátságos szomszédot, és beléptem a megtört szörnyeteg világába. A következő nagyjából egy hónapban rájöttem: amikor Cody French élete túlságosan elviselhetetlenné válik, amikor képtelen tovább ébren maradni, és már csak arra vágyik, hogy pihenjen, felszed egy lányt – általában egy kurvát, valaki kétségbeesettet és kicsit instabilt –, felviszi a lakására, és beleönti mindenét. Nem az emlékeit, hanem a tudatát. Az agyának azt a részét, amely egy pillanatra sem tud kikapcsolni, megállni vagy akár lelassulni, rátukmálja valaki másra. Aztán ő elalszik, a lány pedig megőrül.

–  A kutya egy másik szomszédnál van – jelentette Potash. – Milyen messze járnak?

–  Legfeljebb öt percre – válaszolta Kelly. – Hacsak nem akarja, hogy útközben halálos balesetet szenvedjünk.

–  Az eb egyébként sem része a tervnek – szóltam közbe. – Jobb, ha nincs útban, és szabadon mozoghatok.

Potash hangja megtört a rádióban.

–  Ez a lány nálad is fiatalabbnak tűnik.

–  Valószínűleg megszökött otthonról – mondta Kelly. – Cody tudja, hogy nem fog a rendőrökhöz menni, és nincs senki, aki gondját viselje. Lefogadom egy húszasba, hogy máris drogproblémákkal küszködik, úgyhogy a hallucinációi egyáltalán nem fognak kilógni a képből, ha valaki utánajár az ügyének.

Diana szólalt meg a hátsó ülésről:

–  Ha gyorsan elintézzük Codyt, megmenthetjük a lányt?

A kocsiban csend honolt.

–  Nem tudom – válaszoltam végül. – Nem tudom, hogyan működik pontosan ez a dolog Codyval. Lehet, hogy a megölése korán megszakítja az átvitelt, de az is lehet, hogy véglegessé teszi.

–  Tehát ugyanarra a sorsra ítéljük a lányt, mint ami Codynak jutott? – kérdezte Diana. – Azzal meg mit érünk el?

–  Ő már nem tudja majd átadni senkinek, és hát örökké sem fog élni.

–  Jobb, ha Codyval együtt őt is megöljük – vetette fel Potash.

–  Szó sem lehet róla – mondta Kelly. – Elfogjuk, és megfigyelés alatt tartjuk. Talán nem lesz semmi baja.

–  De lesz – vetettem ellen.

–  És téged ez nem is érdekel?

Kinéztem az ablakon, figyeltem a mellettünk elszáguldó világot, ahogy Kelly átrepesztett a városon, és közben ökölbe szorítottam a kezemet, és a számsoromat ismételgettem: egy, kettő, három, öt, nyolc, tizenhárom. Dr. Trujillo most büszke lenne rám. Vettem egy mély levegőt, és most már nyugodtabban gondoltam át Diana kérdését. Ellene fordítottam a szavait:

–  Miért lenne jobb, ha érdekelne? 

–  Ez az egész a te terved – mondta Diana. – Nem tudtál olyan módszert találni, amellyel anélkül intézhetjük el Codyt, hogy közben elpusztítunk egy ártatlan lányt is ?

–  Nem örülök, hogy így alakult…

–  De nem is szomorít el. Tönkre fogjuk tenni valakinek az életét, csak hogy megölhessünk valaki mást, és téged a legkevésbé sem érdekel egyikük sem.

–  Miért lenne jobb, ha érdekelne? – ismételtem. Ahogy mondta, ez az én tervem volt, és minden lehetséges szempontból alaposan átgondoltam. Ha törődöm a célponttal, abba mind belehalhatunk, ha pedig járulékos kár elkerülése érdekében, vérző szívvel vágunk bele az akcióba, az ugyanolyan veszélyes lehet. – Cody gyorsabban regenerálódik, mint ahogy meg tudjuk sebezni – magyaráztam. – Ez azt jelenti, hogy egyetlen nagy, döntő csapást kell mérnünk rá, amiből már nem tud felgyógyulni. Ez azt jelenti, hogy le kell vágnunk a fejét, ez pedig azt jelenti, hogy akkor kell elkapnunk, amikor tehetetlen, ez pedig azt jelenti, hogy meg kell várnunk, amíg elkezdi az átvitelt. Ez az egyetlen alkalom, amikor nem tudja megvédeni magát. Pontosan ezt kell tennünk, és pontosan így kell tennünk, és használhatom az energiámat arra, hogy szomorú legyek emiatt, vagy használhatom inkább arra, hogy megbizonyosodjak a módszer helyességéről, és arról, hogy elkapjuk Codyt, és hogy ez legyen az utolsó lány, akit valaha bántani fog.

Diana felmordult.

–  Normális emberek nem tudják csak úgy kikapcsolnia az érzéseiket, valahányszor azok kényelmetlennek bizonyulnak…

–  Hát, az szívás a normális embereknek.

–  Semmi értelme most ezen vitatkozni – mondta Kelly. – Néha ki kell kapcsolnod az empátiádat, hogy el tudd végezni a munkád… Én ezt megtanultam a rendőrségnél, maga megtanulta a hadseregnél, John… inkább nem gondolnék bele, hogy John hol tanulta meg. Csak végezzük el, amiért jöttünk.

Egy élettelen test egy vérrel teli fürdőkádban. Egy törött tükör. Egy lángoló autó és egy borzalmas sikoly.

Huszonegy. Harmincnégy. Ötvenöt. Száznegyvennégy.

Kapcsolj ki mindent, és ne érezz semmit.

–  Ideje volt – jegyezte meg Potash, amikor az ablakból látta beállni Kellyt a parkolóba, amely két, nyitott és omladozó folyosókkal és a szobákhoz felvezető lépcsőkkel ellátott épület között terült el. Tél volt, és a járdaszegélyeket koszos, recés jégtakaró borította. Kelly a kukatároló magas, salaktéglafala mögé állt be, hogy ne lehessen észrevenni minket Cody French ablakából. Diana szó nélkül szállt ki, kezében a szétszerelt puskáját tartalmazó táskájával.

–  Adjunk Dianának öt percet, hogy elfoglalja a helyét, aztán találkozzunk az ajtóm előtt – szólt Potash hangja a rádióból.

–  Három perc – helyesbített Diana, alig hallható suttogással a közös frekvencián. – Ennyire inkompetensnek tart?

–  Rádiócsendet – szólt közbe Kelly. – Nyomás.

Mindnyájunknak megvolt a maga feladata, és már tucatszor végig is mentünk rajtuk a bérelt irodahelyiségünkben, hogy készen álljunk erre a szituációra, bármikor kerüljön is rá sor. Kelly a parkolóban marad, kezében a jelvényével, hogy lehűtse a kérdezősködőket és a kíváncsi szomszédokat. Ideális esetben nem lesz rá szükségünk. Diana egy Codyéval szemben kibérelt, másik lakásban húzza meg magát a puskájával, készen rá, hogy lelőjön bárkit, aki esetleg üldözőbe venne minket. Ideális esetben rá sem lesz szükségünk. Volt egy lopott kulcsom Cody ajtajához, és mivel én terveztem meg az egész rajtaütést, rám hárult a helyzet felmérésének feladata, nekem kellett eldöntenem, hogy végrehajtjuk az akciót, vagy lefújjuk. Bemegyek, megbizonyosodom róla, hogy Cody kiszolgáltatott, és aztán…

…és aztán nem ölöm meg. Potash egy rozsdamentes acélmachetével vár a jelemre, és ha megkapja, bejön, és egyetlen csapással leválasztja Cody fejét.

Szinte éreztem a machetét a kezemben, éreztem a markolatát, a súlyát, és a hirtelen, tökéletes ellenállást, ahogy találkozik a gerinccel, és átvágja azt. Ez az én tervem volt. Százszor is végigvettem a fejemben. Ezerszer. Néha elképzeltem, hogy a lányt is meg kell ölnöm. Sosem tudhatod, milyen komplikációk merülnek fel.

De a valóságban sosem csinálhattam végig.

Kiszálltam a kocsiból, és felsétáltam a lépcsőn, elővéve közben a kulcsot a hátsó zsebemből. Albert Potash tökéletesen időzített, pontosan akkor ért oda az ajtóhoz a másik irányból, amikor én is. Potash idősebb férfi volt, szikár és sportos, őszülő haját még mindig rövidre vágta, abban a katonai stílusban, amelyet a hozzá hasonlók sosem tudnak elhagyni. Nem tudtam, hol képezték ki, de valami különleges erőknél szolgált szuperkatona volt, az a fajta, amit egy kormány létrehoz, használ, és aztán örökké letagad. Nem lepett meg, amikor az aktáját teljesen üresnek találtam. Rövid életemet azzal töltöttem, hogy a halálról álmodoztam, egyik élet kioltásáról a másik után, leszúrásról, megfojtásról, mérgezésről és effélékről. Ő a maga életét ténylegesen ezzel töltötte. Szenvedélyesen gyűlöltem.

A zárhoz emeltem a kulcsot, de Potash egy hirtelen gesztussal megállított, és élénken figyelt valamire, amit én nem hallottam. Aztán újra rám nézett, és egy kézmozdulattal jelzett, hogy igyekezzek. Gyorsan kinyitottam az ajtót, belöktem, és beléptem rajta. Potash halkan, szellemként követett, és olyan gyorsan húzta elő a machetét a fekete műanyagtokjából, hogy észre sem vettem – az egyik pillanatban még a helyén volt, a következőben meg már ott csillogott a tompa fényben.

A helyiséget sötétség nyelte el, az ablakokat takarók fedték, és most már én is hallottam azt a bizonyos hangot: tompa nyögések, mintha valaki beszélni próbálna. A lakás lényegében ugyanolyan volt, mint az enyém: egy kis nappali, hozzá nyíló konyhával, ebben álltunk most; egy rövid folyosó, amely két zárt ajtóhoz vezet, a fürdőéhez a bal és a hálóéhoz a jobb oldalon. Utóbbira mutattam, mire Potash halkan előrelépett. Kezét a kilincsre tette, egy pillanatra megállt, majd zajtalanul kitárta az ajtót.

Nem valamiféle horrorbarlang tárult fel előttünk. Nem lógtak hullák a plafonról, nem meredtek ránk szemek a fal repedéseiből. A szoba közepén egy egyszerű faágy állt egy vékony matraccal, és Cody annak a közepén, arccal lefelé fordulva aludt. Mellette, a padlón egy ágylábhoz kötözött, betömött szájú, teljesen felöltözött tinédzser lány ült. Tizenöt évesnek tippeltem, tekintete elgyötört, de éber és rettegéssel teli volt.

–  Figyelj rám – guggolt le mellé Potash. – Még nem oldozhatlak el, de tudnom kell, mi történt. Ez a férfi hozott ide?

A lány szorosan lehunyta a szemét, és vadul megrázta a fejét.

Potash rám pillantott.

–  Most ez egy nem, vagy máris teljesen megőrült?

–  Cody átadta neki a természetfeletti érzékelését – suttogtam. – Már akkor hallott minket odakint, mielőtt kinyitottuk volna az ajtót; valószínűleg úgy érzi, mintha egyenesen beleüvöltenél a fülébe. – A lehető leghalkabbra vettem a hangom. – Azért jöttünk, hogy segítsünk. Ez az ember hozott ide téged?

A lány lenyugodott, és bólintott.

–  Bedrogozott?

Úgy bámult rám, mintha próbálná eldönteni, hogy mekkora bajba kerül, ha válaszol. Végül úgy döntött, megkockáztatja, és bólintott.

–  Csinálhatjuk? – kérdezte Potash.

–  Bő húsz centire elmozdította az ágyat – mutattam a nyomokra, amelyeket az ágylábak hagytak a szőnyegen. – Ha a lány küszködése nem ébresztette fel, akkor mi sem fogjuk.

–  Túl könnyűnek tűnik – mondta, de nem válaszoltam. Ha jól csinálod, mindig könnyű. Ez volt a nagyszerű és rettenetes végcélja mindannak, amit csináltam, a paradoxon, amely az életemet egy hosszú, sikeres pokollá tette. Hónapokig kutattam a Sorvadt gyengeségei után, még tovább tartott, mire kitaláltam, hogyan tudom kihasználni azokat, végtelen éjszakákon át terveztem és gyakoroltam, készülve és készülve erre az egyetlen, tökéletesen kivitelezett csapásra, amelyet még csak nem is vihettem én magam véghez. Potash odasétált az ágyhoz, célzásra emelte a machetét, és levágta Cody fejét. A démon szeme kipattant, szája a beszéd egy bizarr karikatúrájára nyílt, de hiába. A nyakából spriccelő élénkvörös vér fekete, zsíros hamuvá vált, teste semmivé porladt. A lány felsikoltott, de ez nem volt elég. Soha nem volt elég. Nem volt sem veszély, sem izgalom, sem zsigeri puff, ahogy a machete megrándul a kezemben.

Több hónapnyi felgyülemlett feszültség, és semmi, ami kiereszthetné.

–  Kész – jelentette a rádión Potash, megtörve a csendet, most, hogy a munkát elvégezte. Beletörölte a pengét a takaróba, és a lába előtt eszméletlenül heverő lányra nézett. – A szökevény elájult, szóval gondolom, nem maradnak vele örökre a Sorvadt érzékei.

–  Tűnjetek onnan – mondta Kelly. – Amíg te és John átkutatjátok Cody házát, én elviszem a lányt a kórházba.

Szokásos eljárás: átkutatjuk a házat, hátha találunk valamit, ami más Sorvadtak nyomára vezet. Befejezel egy vadászatot, és már kezded is a következőt, tovább termelve a feszültséget. Kezemet erősen ökölbe szorítottam, hogy teljesen kifutott belőle a vér, míg ujjaim olyan fehérek lettek, akár a csontok.

A gonosznak nincs pihenés.

2

Tessék, itt egy fejtörő: adott négy ember, Grant, Bill, Mary és April. Mindegyiknek más a szemszíne: kék, barna, zöld és mogyoró. Mindegyiknek más a szerepe: barátnő, szomszéd, pszichiáter és anya. Mindegyik másképpen halt meg: késszúrás, elmetszett torok, elvágott csukló és tűz. Az egyik nő egyedül halt meg. Az egyik férfi megölte a másikat, akit cserébe megölt egy gyerek. A gyereket mindannyian szerették, az mégsem mentette meg egyiküket sem. Meg tudod oldani a fejtörőt, hogy megleld a választ?

Tudod egyáltalán, miféle választ keresel?

–  Jó reggelt, John. – Dr. Trujillo idősebb férfi volt, alacsony és zömök, fehér haja éles kontrasztot alkotott barnás bőrével. Őt valószínűleg megmérgezném, bár a körülményektől függően egyéb lehetőségek is felmerülhettek. Az inge annyira összegyűrődött, hogy valószínűleg a Brooke szobája melletti helyiség kiságyán töltötte az éjszakát; plusz pénzt fizettünk a Fehérsziromnak egy extra szobáért, és Trujillo többször aludt ott, mint ahányszor nem. Amikor megindultam felé, felállt. – Értesültem a tegnapi projektről; örülök, hogy jól alakult.

Nyilvánosan mi mindig „projektnek” neveztük az akcióinkat. A „munka” túl nyersnek tűnt, a „küldetés” túl nagy figyelmet vonzott, a „természetfeletti szörnyek kormányzatilag jóváhagyott megölése” pedig nem hangzott elég elegánsnak.

–  Fizeti a számlákat – válaszoltam. Érdeklődve megdöntötte a fejét, mire én a szememet forgattam. – Brooke ébren van?

–  Hadd kérdezzek először valamit – mondta, mintha számítana, hogy engedélyt adok rá, vagy sem. – Mit értesz azon, amikor azt mondod, hogy a munkánk „fizeti a számlákat”? Nyilván így van, de még sosem hallottam, hogy így jellemezted volna, amit csinálunk.

–  Ezt muszáj most megbeszélnünk?

–  A pszichiátered vagyok, John, nekem az a dolgom a csapatban, hogy téged és Brooke-ot kiegyensúlyozottnak tartsalak. Az ok, amiért ezt a munkát végzed, minden ízében ugyanolyan fontos, mint a munka maga, és ha kezded azt gondolni, hogy…

–  Brooke ébren van már?

–  Ha kezded azt gondolni, hogy nem annyira az emberi életek védelmezője, mint inkább egy bérgyilkos vagy, nekem azzal foglalkoznom kell.

Trujillo a legelhivatottabb pszichiáter, akivel valaha találkoztam, de mivel sok pszichiáterem volt, legalább már gyakorlottan tudtam bosszantani őket.

–  Igazából inkább a másik irányba lengek ki. Immár teljes messiáskomplexusom van. Nem csak megvédem az embereket, egyenesen én vagyok az emberiség megmentője – azzal üdvözülten széttártam a kezem.

–  Most pedig ellenségesen viselkedsz – mutatott rá Trujillo. – Ez egy elhárító taktika, és már beszéltünk róla korábban.

–  Nem kell nekem elhárítanom semmit. Semmi sem tehet kárt bennem. Próbálja csak ki. Van fegyvere? Tuti, hogy akad itt valahol egy barkácsolt pisztoly vagy kés, elvégre ez egy pszichiátriai osztály. Persze ha megkísérel bántani engem, mindörökké elkárhozik a lelke, és az én Kegyelmem nélkül kell élnie az idők végezetéig.

Trujillo az orrnyergét dörzsölte az ujjaival, és úgy sóhajtott fel, mintha egy fejfájást próbálna elnyomni magában.

–  Miért csinálod ezt, John?

–  Csalás lenne, ha elárulnám. Magától kell rájönnie.

–  Azért vagyok itt, hogy segítsek neked.

–  Én azért vagyok itt, hogy lássam Brooke-ot. Ébren van már?

Egy percig csak nézett rám az elkeseredett arcával. Sokszor láttam már.

–  Ha most nem is, később legalább beszélhetünk erről?

–  Számít, ha nemet mondok?

–  Bármikor nemet mondhatsz, de tudod, mik lesznek a következményei. Ha nem nyílsz meg nekem, nem ítélhetlek pszichológiailag késznek a munkád elvégzéséhez.

–  Annyit tudok felhozni a védelmében, hogy a szabadság illúziója az egyik kedvenc illúzióm. A másik az, amikor előhúznak egy negyeddollárost valaki füle mögül. Azt imádom.

–  Nem kell, hogy ez egy konfliktusokkal teli kapcsolat legyen, John.

–  Akkor miért kell négyszer megkérdeznem, hogy ébren van-e már a barátom?

Nehézkesen felsóhajtott, egyik kezét az égnek emelte, majd Brooke ajtajára mutatott vele.

–  Igen, ébren van. – Megfordult, és visszaindult a másik szobába, de közben még hátraszólt a válla fölött. – Nem valószínű, hogy sokra mész vele ma, de próbálkozz csak nyugodtan. És igenis beszélni fogunk erről később.

–  Légy áldott, gyermekem.

Felmordult, és eltűnt a szobájában, én pedig odaléptem Brooke ajtajához, és benéztem az ablakán. Keresztbe tett lábakkal ült az ágyon, hosszú, szőke haja összegabalyodott függönyként lógott a vállára. Arcát felfelé fordította, szeme üresen meredt a plafonra, bal kezével furcsa mintákat húzott a lepedőjére. Kinyitottam az ajtót – csak belülről nem lehetett nyitni –, mire felém fordult.

–  Bună ziua. – A bal keze továbbra is a lepedőn rajzolgatott.

–  Az meg miféle nyelv?

–  Nem tudom – válaszolta Brooke. – Ez miféle nyelv?

–  Angol.

Erre nem reagált semmit, csak bámult rám.

Brooke mindig is vékony volt, de egy év mentális tehetetlenség után teljesen lesoványodott, kék szeme belesüllyedt sápadt, fehér arcába. Trujillo azt mondta, ezt részben a neki adott drogok okozzák – rossz ízük volt miattuk az ételeknek, ezért a lány csak akkor evett, ha rákényszerítették. Proteinshake-et kapott, ha jó hangulatban volt, szíjakat és intravénás táplálékot, ha nem. Az egész szobáját megfosztották mindentől, ami veszélyt jelenthetett, részben a mi biztonságunkért, de leginkább az övéért: nem hagytak benne zsinórokat, üvegeket, sem éles sarkokat. Még a konnektorokat is beszögezték a falba, mert a csavarokat túl könnyű lett volna kiszedni belőlük, és nem rendeltetésszerűen használni.

–  Emlékszel rám? – kérdeztem.

–  Persze hogy emlékszem rád. – Brooke tekintete hirtelen rám fókuszált. – Szeretlek.

Felsóhajtottam.

–  Nem, nem szeretsz. Brooke Watson vagy, emlékszel? Nem Senki vagy.

–  A nevem Hula.

Mi Senkiként ismertük meg a Sorvadtat, abból az időből, amikor vadásztam rá, de tisztább pillanataiban Brooke emlékezett az igazi nevére. Nathan szerint a Hula egy régi sumér név, de ezzel nem lettünk sokkal okosabbak; addig is tudtuk, hogy a Sorvadtak ősi lények. Vajon Hula Sumerből származik, vagy csak kölcsönvett onnan egy nevet, amikor ott járt?

–  Te is szeretsz engem, Ghita?

–  John vagyok. Te Brooke vagy, én pedig John vagyok.

A keze még mindig mintákat rajzolt, teljesen önállóan, mintha nem is tartozna a teste többi részéhez.

–  Tegnap éjjel láttam Mesharát.

–  Ezek nem igazi emberek – magyaráztam. – Többé már nem. A Fehérszirom Életsegítő Központban élsz, egy Fort Bruce nevű városban. Az én nevem John Wayne Cleaver. Emlékszel bármire ezekből? – Nem tudtam, mekkora része volt Brooke és mekkora Hula; hányada volt őrület és hányada a drog, amellyel az őrületet akarták kordában tartani. Legfeljebb elképzelni tudtam, neki mennyivel rosszabb lehetett mindez.

–  Persze hogy emlékszem rád – válaszolta. – Az utcánkban éltél. Barátok voltunk. Hozzád mentem, és másnap meghaltam.

–  Nem Ghita vagyok. Még csak nem is tudom, az ki. A nevem John, és ez…

–  Ez a Fehérszirom Életsegítő Központ – szakított félbe Brooke. – A nevem Senki, és tízezer éve születtem egy pásztor kunyhójában, a nagy hegy lejtőjén. Meshara is ott volt, most pedig itt van.

Kiegyenesedtem ültömben; ez nem a szokásos zagyvaságai egyikének hangzott. Máskor is hívott már régi neveken, amikor azt hitte, hogy a múltjából vagyok valaki, de a Sorvadtakon kívül még senki másra nem utalt így: azt a kettőt, akit Claytonból ismertünk, Mkhainak és Kantának hívták, ahogy Senkit Hulának. Ezek voltak a régi neveik, a nevek, amelyeken egymás hívták; az, hogy Brooke egy ilyen nevet használ valakire, akit tegnap este látott, és összeköti magában egy ilyen ősi emlékkel, finoman szóval felzaklató. Ki lehetett ez a Meshara?

–  Láttál itt valakit? – kérdeztem. – Valakit, akit felismertél?

–  Lent a hallban. Az orvos levitt sétálni. Alig ismertem fel, olyan rég láttam utoljára. Talán úgy száz éve.

Azt hittük, hogy csak két Sorvadt van Fort Bruce-ban. De ha három…

–  Mondtad Trujillónak, hogy kit láttál?

–  Nem szeretem dr. Trujillót – fintorodott el Brooke. – Sosem hagyja, hogy magam szeleteljem fel az ételt.

–  Le tudnád nekem írni Mesharát?

–  Szomorú.

–  Hogy néz ki?

–  Szomorúan.

Felálltam, és az ajtóhoz mentem; beszélnem kell Trujillóval.

–  Ha újra látnád, meg tudnád mutatni nekem?

Brooke hangja hirtelen megváltozott, kiveszett belőle az a furcsa, távoli szín, amelyet akkor használt, amikor régi dolgokra emlékezett, és megtelt éberséggel és fájdalommal.

–  Kérlek, ne hagyj itt.

–  Visszajövök, csak muszáj…

–  Soha senki nem jön vissza.

–  Ígérem – kopogtam az ajtón. – Csak próbálj a lehető legtöbbre visszaemlékezni Mesharáról, jó? Megtennéd?

–  Itt van.

–  Tudom, és szeretném, ha megpróbálnál visszaemlékezni mindenre…

–  Nem Meshara – szakított félbe Brooke. – Az orvos.

Fél másodperccel később felbukkant az ablakban Trujillo, végigpillantott a szobán, majd kinyitotta az ajtót.

–  Minden rendben?

Vetettem egy utolsó pillantást Brooke-ra. Arcán könnycseppek folytak, sápadt, zaklatott szemében nyomorúság és kétségbeesés ült. Elfordultam tőle, kiléptem a folyosóra, és becsuktam magam mögött az ajtót.

–  Elvitte sétálni tegnap este?

–  Igen, le a hallba és vissza. Vettünk egy kis cukorkát az automatából.

–  Talált egy másik Sorvadtat. Itt, a Fehérsziromban.

Trujillo homloka aggodalmasan ráncokba futott.

–  Úgy volt, hogy csak ketten vannak a városban.

–  Pontosan. És ha van egy harmadik, méghozzá itt, az orrunk előtt, az csupán egy dolgot jelenthet: most már a Sorvadtak vadásznak ránk.

–  A Ghita római név – magyarázta Nathan. – A köszönése is római volt: a „Bună ziua” azt jelenti, „jó reggelt”. Ez illik is a Brooke-tól tapasztalt visszaugrások sorába: rossz emlékekkel a tudata felszínén ébredt, ezért azt hitte magáról, hogy egy római falu lakosa. Mindent összevetve, nem a legrosszabb lehetőség a számára.

–  És Meshara? – kérdezte Ostler ügynök. Az egész csapat összegyűlt a Fehérszirommal szemközt bérelt irodánk asztala körül. Láttam a mocorgásukon… ujjakkal asztalon dobolás, ablakra pillantgatás, súly áthelyezése egyik lábról a másikra, anélkül, hogy leülnének… hogy ők is épp olyan feszültek, mint én.

–  Ő nem római – válaszolta Nathan. – Még nem volt időm alaposabban utánanézni, de a kezdeti kutatásaim alapján Meshara sumér, akárcsak Hula, ami pedig arra utal, hogy ő is Sorvadt. Szép munka Johntól, hogy kiszúrta.

Figyelmen kívül hagytam a bókot, mert ügyetlen kísérletnek láttam csak, hogy a tegnapi vita után a természetem jobbik felére hasson vele. Az ő baja, hogy azt hiszi, van jobbik fele.

–  Hogyan találjuk meg? – kérdeztem.

–  Megszereztem a biztonsági kamerák tegnap esti felvételeit a hallból – mondta Kelly, és letett az asztalra egy rakás alacsony felbontású, a nagy sietségben közönséges irodai papírra nyomtatott fotót. A legfelsőre mutatott, és ujjával megkocogtatott egy átlagosan kinéző férfit egy laza kabátban. – Megmutattam ezeket Brooke-nak, és ezt a férfit azonosította Mesharaként.

Potash megfordította és maga elé húzta a fotót, hogy jobban szemügyre vehesse.

–  Ez a legjobb képünk róla?

Kelly bólintott.

–  Ez nem egy vegyesbolt, ahol a kamerákat úgy helyezik el, hogy tiszta képeket készítsenek a pénztárhoz járuló vevőkről. A Fehérszirom legnagyobb biztonsági kockázatát a felügyelet nélkül távozó betegek jelentik, úgyhogy a hallban csak egy bejárati ajtóra irányított, széles látószögű kamera van. Ez a kép egy folyosóbeli kamerából származik, ezért egy kicsit élesebben látszik a fickó arca, mint a hallbeli felvételen.

Utóbbi fotót keresve beletúrtam a képek halmába. Néhány papírral lejjebb találtam meg, rajta egy piros körrel, amely Kelly és Brooke beszélgetésekor kerülhetett rá. A kabát ugyanúgy festett rajta, mint a folyosós képen, viszont az arcot nehéz volt kivenni – sötét haj és nagy pocak, se szakáll, se bajusz. Rendkívül átlagos külső.

–  Van már nevünk hozzá? – kérdezte Ostler.

–  Visszaküldtem a főhadiszállásra, hogy végezzenek rajta arcfelismerést – válaszolta Kelly –, de elnézve a képminőséget, aligha fog bármit is találni a számítógép. Valószínűleg saját kezűleg kell majd megkeresnünk, úgyhogy remélem, mind alig várják, hogy régi ügydossziékat lapozgathassanak.

–  Kell lennie jobb módszernek – próbálkozott Nathan. – Nincsenek kint közlekedési kamerák? Nem láttam egyet sem.

–  Fort Bruce-ban? – érdeklődött Diana. – Jöjjön vissza öt év múlva.

–  A parkolóban van egy kamera, de nem működik – mondta Kelly. – Végigjárhatom a környék üzleteit, hátha szerencsénk lesz, de hacsak nem állt meg az emberünk egy benzinkútnál közvetlenül a látogatása előtt vagy után, szinte biztos, hogy zsákutcába futunk.

–  Brooke nem szólt nekem – jegyezte meg Trujillo. – Vagyis ha fogalma sem volt, hogy látott valamit, akkor talán az a Sorvadt sem vett észre semmit. Most az lehet a legnagyobb előnyünk, ha a fickó még mindig azt hiszi, hogy nem tudunk róla.

–  A fickó? – kérdezte Potash. – Vagy a fickók? Lehetséges, hogy ez egy sokkal nagyobb ellentámadás, mint hinnénk. – A csapat zúgolódni kezdett, de nem foglalkoztam velük, csak a fotót tanulmányoztam. Volt benne valami…

–  Ne vonjunk le túl korai következtetéseket – próbálta Ostler csillapítani a kedélyeket. – Az hiányzik a legkevésbé, hogy pánikolni kezdjünk.

–  Az hiányzik a legkevésbé, hogy megöljenek – vetette ellen Nathan. – Lehet, hogy hetekbe telik, mire rájövünk, ki ez a fickó, és addigra mindannyian…

–  A recepciót kérdezte? – szóltam közbe. Kelly rám nézett, én pedig felé fordítottam a képet. – Nézze a tartását. Vagy pont megfordult a helyiség közepén minden ok nélkül, vagy épp a recepcióstól jön.

A szoba elcsendesedett, és Kelly még egy pillanatig a fotót tanulmányozta, mielőtt behunyta a szemét.

–  Próbálom felidézni a hall elhelyezkedését. Ha ebben a szögben hagyja el a recepciót, akkor…

–  Az étkezőbe tart – fejeztem be a mondatot, és Trujillóra néztem. – Átmentek rajta Brooke-kal?

–  Sosem megyünk át rajta. Túl sok ott a kés.

Ostlerre pillantottam.

–  Az étkezőt csak a lakók és a vendégeik használhatják. Be sem engednék, hacsak nem az egyik beteggel együtt érkezne.

–  És ez miért fontos? – kérdezte Nathan.

–  Mert ez azt jelenti, hogy Mesharának van egy fedősztorija – válaszolta Ostler, megértve a gondolatmenetemet. – Ha csak úgy sétálgatna, és embereket figyelne, a nővérek gyanakvóvá válnának, ezért összebarátkozott egy bentlakóval, akin keresztül jogosan tartózkodhat az épületben. Ez pedig azt jelenti, hogy többször is járt itt, vagyis a recepciósok esetleg felismerhetik.

–  Egy Alzheimer-beteg lesz az – mondtam. – Valaki, aki nem emlékszik senkire, így senki sem találja furcsának, hogy az emberünkre sem.

–  Ezt meg honnan tudod? – kérdezte Diana.

–  Nem tudom biztosan, de én így csinálnám.

Ostler Kellyre nézett.

–  Ms. Ishida?

Kelly felállt, és fogta a két jobb minőségű képet.

–  Utánanézek. Potash, jöjjön velem. Most, hogy tudjuk, követnek minket, egyikünk se maradjon egyedül. – Kimentek, mi, többiek meg csak néztük egymást.

–  Mit jelent mindez? – kérdezte Trujillo. – Úgy értem, a gyakorlatban. Dolgoztam már sorozatgyilkosok ügyén, de olyanon még nem, ahol a tettes vadászott a nyomozókra. Történt már ilyen korábban valakivel?

–  Senkivel – válaszolta Nathan. – Mármint az a Sorvadt, Senki vadászott Johnra.

–  Fura név ez egy Sorvadtnak – jegyeztem meg. – A „Senki vadászott Johnra” is sumér?

–  Ez most komoly – szólt közbe Diana. – Nem tudnád öt tetves percre felfüggeszteni a vicceidet?

–  Hadd magyarázzam meg a dolgot – mondta Ostler. – Amíg Johnra vadászott, a Senki nevű Sorvadt megölte négy lányismerősét, köztük a barátnőjét, aztán megpróbálta megölni Brooke-ot, és végül élve elégette John anyját. Szóval lehet, hogy a humora egyfajta védelmi mechanizmus, és kicsit le kellene szállnia róla.

Így most már ismerték a történetemet. A csendből ítélve eléggé kiakasztotta őket.

Trujillo szólalt meg először.

–  Tehát a válasz, gondolom, az, hogy „igen, hihetetlenül nagy veszélyben vagyunk”.

–  Senkiről annak idején semmit sem tudtam a nevén kívül – érveltem. – Mesharának ellenben tudjuk a nevét, ismerjük az arcát, a tartózkodási helyét, és nyomon vagyunk, hogy még több információt derítsünk ki róla, ráadásul még Brooke is rávezethet minket egy s másra. Végig tudjuk csinálni.

–  És hányan fogunk meghalni közben? – kérdezte Nathan.

–  Inkább mi haljunk meg, mint civilek – mondta Diana.

–  De hát én civil vagyok! – kiáltott fel Nathan.

–  Tisztában voltunk a kockázatokkal, amikor elvállaltuk ezt a munkát – emlékeztette Ostler. – Még maga is, akár civil, akár nem. Ha a Sorvadtak háborút akarnak, megvannak az eszközeink, a tapasztalatunk és a fegyvereink, hogy megvívjuk.

–  Az első lépésünknek Mary-Ann Gardnernek kell lennie – vetette fel Trujillo. – Ha több Sorvadt van, és összedolgoznak, akkor feltételeznünk kell, hogy ő is benne van. Ha a lehető leggyorsabban lekapcsoljuk, még azelőtt eltávolítjuk a képletből egy katonájukat, hogy esélyük lenne lecsapni ránk. Ez pedig az egész tervüket kisiklathatja, és időt adhat nekünk, hogy Meshara nyomára bukkanjunk.

–  Még nem állunk készen Mary-Annre – ellenkeztem. – Még nem ismerjük a gyenge pontját.

–  Átment az ütközési teszten – jegyezte meg Nathan –, szóval tudjuk, hogy trükkös menet lesz.

–  Talán az ütközési teszt is része a problémának – vetette fel Diana. – Ha a Sorvadtak kapcsolatban állnak egymással, márpedig eszerint igen, akkor elég árulkodó számukra, hogy a közelmúltban mind elszenvedtek egy nagy, megmagyarázhatatlan balesetet.

–  Vagyis Mesharát nem vetjük alá az ütközési tesztnek – tettem hozzá. – Hadd higgyék, hogy nem tudunk róla.

–  Ezzel csak megtagadjuk magunktól az információt – állapította meg Nathan. – És bár így tőlük is információt tagadunk meg, ez akkor is szívás, plusz szükségtelen óvatoskodás, ha Brooke már kapcsolatba lépett vele valahogy. A fenébe is! – Úgy csapott az asztalra, mint akinek hirtelen valami borzalmas jutott az eszébe. – Brooke azt hiszi, közéjük tartozik! Amennyire tudjuk, még az is lehet, hogy végig kapcsolatban állt velük!

–  Nem tenne ilyet – vitatkoztam, noha tudtam, hogy szavaim üresen csengenek. Sosem tudhatjuk, mit tenne vagy nem tenne Brooke. Megráztam a fejem. – Ugyanazt kell csinálnunk, amit mindig is csináltunk: megismerjük az ellenséget, tervet készítünk, és lecsapunk rá. És máris haladunk, pedig alig három órája tudunk a fickóról. Tudjuk, hogy vadászik ránk, tudjuk, hogy egy beteget használ fedősztoriként, és tudjuk, hogy nem képes változtatni az alakját, mint néhány másik Sorvadt.

–  Ezt honnan tudjuk? – kérdezte Ostler.

–  Onnan, hogy Brooke felismerte azután, hogy állítólag száz évig nem látta. Ha tudna alakot váltani, ennyi idő alatt megtette volna. Szóval, hacsak a recepciós nem vezeti Kellyt valami esztelen tévútra, akkor előnyben vagyunk, és van időnk kifundálni, mire képes, hogyan képes rá, és hogyan állítsuk meg. – Megcsörrent Ostler telefonja. – Emlegetett szamár.

Ostler az asztal közepére tette a telefonját.

–  Ms. Ishida, ki van hangosítva.

–  A neve Elijah Sexton – jelentette Kelly. – A recepciós azonnal felismerte. Egy Merrill Evans nevű beteget látogat. Egy Alzheimer-kórost, ahogy John sejtette.

–  Szép volt! – Nathan feltartotta a kezét egy pacsiért, de rá se hederítettem.

–  Most pedig készüljenek fel a dolog bizarr részére – folytatta Kelly. – Azóta látogatja Evanst, hogy bejelentkezett, és ennek már csaknem húsz éve. – Felsóhajtott. – Ez most vagy egy nagyon tűzbiztos fedősztori, vagy fogalmunk sincs, mi folyik itt valójában.