Charles Bukowski

A kezdő

– részlet –

Borítóterv:
Mátai és Végh Kreatív Műhely

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Charles Bukowski: Ham On Rye
Harper Collins Publishers, New York

© Charles Bukowski, 1982

Fordította: Pritz Péter
A fordítást az eredetivel egybevetette: Földes Gábor

© Pritz Péter, 2008, 2015
© Helikon Kiadó, 2015

Felelős kiadó Szász Zsolt
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Borítóterv Mátai és Végh Kreatív Műhely
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

ISBN 978-963-227-791-2

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License

Minden apának

1

A legelső emlékem az, hogy valami alatt vagyok. Egy asztal alatt; egy asztal lábát láttam, meg emberek lábát, és a lelógó terítő egy darabját. Sötét volt odalent, jólesett ott lenni. Ez minden bizonnyal még Németországban volt. Úgy egy- vagy kétéves lehettem. Tehát akkor 1922-t írtunk. Jó volt ott lenni az asztal alatt. Valószínűleg senki sem tudta, hogy ott vagyok. Az emberek lábára és a terítőre rásütött a nap. Szép volt a napfény. Az emberek lába egyáltalán nem érdekelt, nem úgy, mint a terítő, ami az asztalról lógott le, vagy a napsütés.

Aztán sokáig semmi… majd egy karácsonyfa. Gyertyák. Madár alakú díszek: madarak, csőrükben kis bogyós ágakkal. Egy csillag. Két nagy, veszekedő, kiabáló ember. Odébb emberek esznek – az emberek folyton esznek. Én is ettem. A kanál úgy volt meghajlítva, hogy ha enni akartam, a jobb kezemben kellett tartanom. Ha bal kézzel fogtam meg, a kanál elhajlott a számtól. Pedig én bal kézzel akartam megfogni.

Két ember: egy testesebb, göndör hajú, nagy szájú, nagy orrú, dús szemöldökű; ő az, amelyik mindig ideges, és gyakran kiabál; a kisebb termetű pedig csendes, kerek arcú, sápadtabb, a szeme nagy. Mindkettőjüktől féltem. Előfordult, hogy volt velük egy harmadik is, egy dagadt, aki csipkés nyakú ruhákban járt. Nagy brosst viselt, az arca pedig tele volt szemölccsel, amelyekből kis szőrök lógtak ki. Emilynek szólították. Nem tűnt boldognak ez a három ember együtt. Emily a nagymama volt, az apám anyja. Az apám neve Henry volt. Az anyámé Katherine. De én sose szólítottam őket a nevükön. Engem ifjabb Henrynek hívtak. Ezek az emberek leginkább németül beszéltek, és az elején még én is.

A legelső dolog, amire emlékszem a nagyanyám szájából, az az, hogy: „Mindannyiótokat én foglak eltemetni!” Legelőször akkor mondta ezt, amikor egyszer épp enni készültünk, aztán később gyakran elismételte – mindig étkezés előtt. Az evés nagyon fontos dolognak tűnt. Általában krumplipürét ettünk barna szósszal, főként vasárnap. Ezenkívül marhasültet, sült kolbászt, savanyú káposztát, zöldborsót, rebarbarát, sárgarépát, spenótot, zöldbabot, csirkét, fasírozottat és spagettit ettünk, néha raviolival keverve; aztán volt még főtt hagyma, spárga, vasárnaponként pedig epertorta vaníliafagyival. Reggelire francia pirítóst ettünk virslivel vagy palacsintát, esetleg gofrit bacon szalonnával és rántottával. És kávé mindig volt az asztalon. De én leginkább a krumplipürére és a barna szószra emlékszem, meg arra, hogy Emily, a nagyanyám mindig azt mondja: „Mindannyiótokat én foglak eltemetni!”

Gyakran meglátogatott minket azután is, hogy Amerikába költöztünk. A piros villamossal jött le hozzánk Pasadenából Los Angelesbe. Mi csak ritkán mentünk el hozzá, apám Ford T-jével.

Szerettem a nagyanyám házát. Kicsi épület volt, amelyet szinte beborítottak a borsfák. Emilynek egy csomó kanárija volt, mind külön kalitkában. Az egyik látogatásunkra különösen jól emlékszem. Aznap este Emily körbement, és fehér ronggyal letakargatta az összes kalitkát, hogy a madarak tudjanak aludni. Az emberek ültek és beszélgettek. Volt ott egy zongora, én odaültem, nyomogattam a billentyűket, és hallgattam, melyik milyen hangot ad ki. Közben az emberek beszélgettek. A legjobban azok a hangok tetszettek, amiket a zongora végén lévő billentyűk adtak ki: olyan magasak voltak, hogy szinte már nem is lehetett hallani őket; olyanok voltak, mintha jégszilánkok ütődtek volna egymásnak.

– Nem hagynád abba? – szólt rám az apám dühösen.

– Hadd játsszon csak az a fiú – mondta nagyanyám.

Anyám csak mosolygott.

– Az a rosszcsont – mondta a nagyanyám –, amikor egyszer megpróbáltam kiemelni a bölcsőből, orrba vágott!

Ők beszélgettek tovább, én pedig játszottam a zongorán.

– Be kéne hangoltatni ezt az izét, nem gondolod? – mondta az apám.

Aztán közölték, hogy megyünk, és meglátogatjuk a nagyapámat.

A nagyapám és a nagyanyám külön éltek. Nekem azt mondták, hogy a nagyapám gonosz ember, és hogy büdös a lehelete.

– Miért büdös a lehelete?

Nem válaszoltak.

– Miért büdös a lehelete?

– Mert iszik.

Beültünk a Fordba, és átmentünk Leonardhoz, a nagyapámhoz. Odaértünk a házához, ő kint állt a verandán. Öreg volt, de nagyon egyenesen állt. Németországban katonatiszt volt, és azért jött át Amerikába, mert úgy hallotta, az utcák is arannyal vannak szegélyezve. De mivel nem voltak, egy építkezési vállalkozás vezetője lett.

A többiek nem szálltak ki a kocsiból. Nagyapám az egyik ujját mozgatta, úgy integetett nekem. Valaki kinyitotta az ajtót, kimásztam, és elindultam felé. A haja tiszta fehér volt és hosszú, a szakálla is tiszta fehér volt és hosszú, és ahogy közeledtem felé, megláttam, hogy a szeme csak úgy ragyog. Mintha kék fények néztek volna rám. Egy-két méterre álltam meg tőle.

– Henry – mondta –, mi már ismerjük egymást. Gyere csak be.

Kinyújtotta a kezét. Ahogy odaértem hozzá, éreztem a leheletének a szagát. Nagyon erős volt, de nem féltem, mert ő volt a legszebb ember, akit valaha láttam.

Bementem vele a házba. Odakísért egy székhez.

– Ülj csak le. Nagyon örülök, hogy itt vagy.

Átment egy másik szobába. Egy kis fémdobozzal tért vissza.

– Ez a tiéd. Nyisd csak ki.

Nem tudtam levenni a tetejét, nem nyílt a doboz.

– Na, majd én segítek – mondta.

Meglazította a tetejét, és visszaadta a dobozt. Levettem a tetőt; a dobozban egy kereszt volt: egy német kereszt szalaggal.

– Ezt nem fogadhatom el, tartsd csak meg.

– A tiéd. Csak egy játék kitűző.

– Köszönöm.

– Jobb, ha most mész. Még a végén aggódni kezdenek.

– Rendben. Szia, nagyapa.

– Viszlát, Henry. Várj csak…

Megálltam. Két-három ujjal benyúlt a nadrágja kis első zsebébe, a másik kezével pedig egy hosszú aranylánccal bíbelődött. Aztán átnyújtott nekem egy aranyórát, lánccal.

– Köszönöm, nagyapa.

Odakint már vártak rám. Beszálltam a Fordba, és elindultunk. Útközben a többiek mindenféléről beszélgettek. Mindig beszéltek, most is, egész úton, míg vissza nem értünk a nagymama házához. Sok mindenről beszélgettek, de a nagyapámat egyetlenegyszer sem említették.

2

Jól emlékszem a Ford T-re. Magasan ültem a hátsó ülésen, a műszerfal teljesen barátságosnak tűnt onnan; hideg napokon, reggelente, apámnak elő kellett venni a kurblit, belehelyeznie az autó elején a motorba, és azzal kellett beindítania.

– …Beletörik az ember keze. Akkorákat rúg vissza, mint egy ló.

Azokon a vasárnapokon, amikor a nagyanyám nem jött el minket meglátogatni, kocsikázni mentünk. A szüleim nagyon szerették a narancsföldeket: virágzó vagy már gyümölccsel teli narancsfák mellett gurultunk kilométereken át. A szüleim mindig bepakoltak egy piknikkosarat és egy fémdobozt. A dobozban fagyasztott gyümölcskompót volt szárazjégen, a kosárban pedig virsli, májas hurka, szalámis szendvics, chips, banán és üdítő. Az üdítősüveg ide-oda járt a jeges dobozból a piknikkosárba. Hamar megfagyott, és olyankor mindig ki kellett olvasztani.

Az apám Camel cigarettát szívott, és egy csomó trükköt meg játékot ismert, amit Camel cigarettával lehetett bemutatni. Hány piramis van a dobozon? Számoljátok csak meg. Megszámoltuk, aztán ő mindig mutatott még egypárat.

De a tevék púpja meg a dobozon lévő felirat is trükkös volt. A Camel cigaretta varázscigaretta volt.

Az egyik vasárnap nagyon megragadt bennem. A piknikkosár üres volt. Mi mégis a narancsligetek mellett haladtunk, és egyre messzebb kerültünk az otthonunktól.

– Apuci, nem fog kifogyni a benzinünk? – kérdezte anyám.

– Kurva sok benzinünk van.

– Hová megyünk?

– Szedek pár kurva narancsot!

Anyám mozdulatlanul ült a kocsiban. Az apám leállt az út szélén, egy drótkerítés mellett, mi pedig csendben ültünk a kocsiban. Aztán kirúgta az ajtót, és kiszállt.

– Hozzátok a kosarat.

Átmásztunk a drótkerítés huzalai közt.

– Gyertek utánam – mondta.

Beértünk két sor narancsfa közé, ahol az ágak és levelek árnyékot adtak. Apám nekiállt narancsot szedni a legközelebbi fa alsó ágairól. Dühösnek tűnt, miközben szaggatta le a narancsokat a fáról, és az ágak is dühösnek tűntek, ahogy le-föl hajlongtak. Apám dobálta a narancsokat a kosárba, amit anyám fogott. Néha mellédobta, olyankor én rohantam a narancs után, és tettem bele a kosárba. Apám fáról fára járt, szedte a narancsot az alsó ágakról, és dobálta őket be a kosárba.

– Apuci, elég lesz már.

– Egy nagy szart.

Szedte tovább a narancsot.

Aztán megjelent egy férfi, egy nagyon magas férfi. A kezében puskát tartott.

– Mondja csak, maga mit csinál itt?

– Narancsot szedek. Van itt egy csomó, jut is, marad is.

– Csakhogy ez itt az én narancsföldem. Szóval mondja meg szépen a feleségének, hogy öntse ki a kosárból a narancsot.

– Annyi tetves narancs van itt. Csak nem fog magának hiányozni egypár!

– Nem, igaza van, egy sem fog hiányozni. Csak mondja meg az asszonynak, hogy öntse ki őket a kosárból.

A férfi apámra fogta a puskát.

– Öntsd ki – mondta apám anyámnak.

A narancsok végiggurultak a földön.

– És most tűnjenek el a földemről – mondta a férfi.

– Minek magának ennyi narancs?

– Majd azt én tudom. Na, tűnjenek el!

– Az olyanokat, mint maga, fel kéne akasztani.

– Itt én vagyok a törvény. Mozgás!

A férfi újra felemelte a puskáját. Apám megfordult, és elindult az út felé. Mi mentünk utána, az ember pedig jött utánunk. Aztán beültünk a kocsiba, de éppen akkor megint nem akart beindulni. Apám kiszállt, hogy bekurblizza. Megpróbálta kétszer is, de nem indult. Apám izzadni kezdett. A férfi az út szélén állt.

– Indítsa már be azt a rohadt tragacsot! – kiáltotta a férfi.

Apám újra nekiveselkedett.

– Már nem vagyunk a földjén, addig maradunk itt, ameddig csak akarunk!

– Egy fenét! Húzzanak már innen, de gyorsan!

Apám újra megpróbálta beindítani a motort. Felköhögött, aztán leállt. Anyám ült mozdulatlanul az autóban, ölében az üres piknikkosárral. Én rá se mertem nézni a férfira. Apám tekert egyet ismét, és a motor beindult. Apám beugrott az autóba, és megragadta a kormányt.

– Meg ne lássam itt magukat még egyszer, vagy legközelebb nem ússzák meg ennyivel.

Elindultunk. A férfi még mindig az út szélén állt. Apám nagyon gyorsan ment. Aztán lelassított, és megfordultunk. Visszament oda, ahol a férfi állt. Addigra elment. Újra felgyorsítottunk, és magunk mögött hagytuk a narancsföldeket.

– Egyszer visszajövök, és elkapom ezt a szemétládát! – fogadkozott apám.

– Finom vacsorát főzök ma este, Apuci. Mit szeretnél enni? – kérdezte anyám.

– Disznósültet.

Még életemben nem láttam apámat ilyen gyorsan hajtani.

3

Apámnak két fiútestvére volt. Az öccsét Bennek hívták, a bátyját Johnnak. Mindketten semmirekellők és alkoholisták voltak.

A szüleim gyakran beszéltek róluk.

– Egyikük sem viszi semmire sem – mondogatta az apám.

– Az az igazság, Apuci, hogy nem jó családból származol, nem tehetsz róla – válaszolta anyám.

– Na, mintha a te bátyád érne valamit!

Anyám bátyja Németországban élt. Apám folyton lenézően beszélt róla.

Volt még egy nagybátyám, Jack bácsi, aki apám testvérének, Elinore néninek a férje volt. Sose láttam őket, mert haragudtak egymásra apámmal.

– Látod ezt a heget itt a kezemen? – kérdezgette apám. – Hát, ez Elinore műve! Amikor még kicsik voltunk, belém vágott egy hegyes ceruzát. És a nyoma azóta is ott van.

Apám nem szerette az embereket. Engem se szeretett. – Akkor jó egy gyerek, ha csak látják, de nem hallják – mondta nekem mindig.

Egyik vasárnap, amikor a nagymama nem volt nálunk, anyám azt mondta:

– Meg kéne látogatnunk Bent a kórházban. Haldoklik.

– Ja, mert azt a rengeteg pénzt, amit Emilytől kölcsönkért, mind piára, nőkre meg szerencsejátékra verte el.

– Igen, igazad van, Apuci.

– Emily egy fillér nélkül fog meghalni.

– Szerintem akkor is el kéne mennünk hozzá. Azt mondják, már csak két hete van hátra.

– Jól van, jól van, akkor menjünk!

Így hát beültünk a Fordba, és elindultunk. Eltartott egy ideig, mire odaértünk; útközben anyám megállt virágért is. Jó darabig mentünk, míg odaértünk a hegyekhez. A hegy lábától egy kis, kanyargós út vezetett a kórházhoz. Ben bácsit szanatóriumban ápolták, mert tuberkulózisa volt, és haldoklott.

– Biztos egy csomó pénzébe kerül Emilynek, hogy Bent itt kezelik – mondta az apám.

– Lehet, hogy Leonard is besegít.

– Leonardnak egy vasa sincs. Elitta és elosztogatta mindenét.

– Én szeretem Leonard nagyapát – mondtam.

– Akkor jó egy gyerek, ha csak látják, de nem hallják – válaszolta apám. Aztán folytatta: – Leonard… csak akkor volt hozzánk jó gyerekkorunkban, amikor be volt rúgva. Akkor viccelődött velünk, meg adott pénzt. De másnap, amikor kijózanodott, a leggonoszabb ember volt a világon.

Kényelmes tempóban haladtunk a Forddal a hegyi emelkedőn. Sütött a nap, és tiszta volt a levegő.

– Megjöttünk – mondta apám.

Begurultunk a szanatórium parkolójába, és kiszálltunk. Apám és anyám mögött lépkedtem be a kór-házba. Amikor beértünk Ben bácsi szobájába, az ágyán ült, és csak nézett kifelé az ablakon. Amikor kinyílt az ajtó, megfordult, és ránk nézett. Nagyon jóképű ember volt; vékony, fekete hajú, sötét szeme pedig gyönyörűen csillogott, sőt ragyogott.

– Szia, Ben – mondta anyám.

– Szia, Katy. Aztán rám nézett. – Ő itt Henry?

– Igen.

– Gyere, ülj le.

Apám is, én is leültünk. Anyám csak állt ott.

– Hoztunk virágot, Ben, de vázát nem látok sehol.

– Nagyon szép virág, köszönöm, Katy. De váza tényleg nincs.

– Megyek, szerzek egyet – válaszolta anyám.

Kiment a kórteremből, virággal a kezében.

– Na, és hol vannak most a nőcskéid, Ben? – kérdezte apám.

– Szoktak jönni.

– Ja, gondolom.

– Mondom.

– Azért vagyunk itt, mert Katherine látni akart.

– Sejtem.

– Én is szerettelek volna látni, Ben bácsi, szerintem nagyon szép ember vagy.

– Szép, mint a valagam – mondta apám.

Anyám visszajött, kezében egy vázával és a virággal.

– Tényleg nagyon szép csokor, köszönöm, Katy.

Anyám leült.

– Nem érünk rá nagyon – mondta apám.

Ben bácsi benyúlt a matrac alá, és előhúzott onnan egy csomag cigarettát. Kivett egy szálat, és gyufával meggyújtotta. Mélyet szippantott belőle, majd kifújta.

– Tudod, hogy megtiltották, hogy dohányozz – mondta apám. – Tudom ám, honnan szerzed. A kurváid hozzák neked. Hát most megyek, és szólok az orvosoknak, és megmondom nekik, hogy ne engedjenek be ide kurvákat!

– Ott maradsz a seggeden – mondta erre Ben bácsi.

– Legszívesebben kikapnám azt a cigarettát a szádból – mondta apám.

– Pedig nincs is szíved – válaszolta a nagybátyám.

– Ben – szólalt meg anyám –, szerintem se kéne dohányoznod, bele fogsz halni.

– Mindegy, jó életem volt.

– Dehogy volt! – mondta az apám. – Csak hazudoztál, ittál, kölcsönkértél, kurváztál, vedeltél. Egész életedben egy napot sem dolgoztál, és most tessék, itt haldokolsz huszonnégy évesen!

– Jól elvoltam – válaszolta a nagybátyám. Aztán ismét beleszívott egy jó nagyot a Camel cigarettájába, majd kifújta a füstöt.

– Na, induljunk! – mondta az apám. – Ez az ember teljesen abnormális!

Apám felállt. Aztán anyám is. S végül én is.

– Viszlát, Katy – mondta a nagybátyám. – Szia, Henry – tette hozzá, és rám nézett, hogy azzal jelezze, melyik Henrynek mondta.

Mentünk apám után a szanatórium folyosóján, aztán ki a parkolóba az autóhoz. Beültünk, a kocsi beindult, és elindultunk lefelé a kanyargós kis hegyi úton.

– Maradnunk kellett volna még egy kicsit – mondta anyám.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy a tbc fertőző? – kérdezte apám.

– Szerintem nagyon szép ember – mondtam.

– Ez a kór miatt van – válaszolta apám. – Ettől a betegségtől mind így néznek ki. Amúgy a tbc mellett egyéb dolgokat is elkapott.

– Milyen dolgokat?

– Azt neked nem mondhatom meg.

Ezen még tűnődtem egy darabig, miközben gurultunk lefelé a szerpentinen.

4

Szintén vasárnap délután volt, amikor egyszer beültünk a Fordba, hogy megkeressük John bácsit.

– Egy fikarcnyi ambíció sincs benne – mondta apám. – Nem is értem, hogy van bátorsága egyáltalán az emberek szemébe nézni.

– Engem az zavar, hogy állandóan azt a dohányt rágja, és mindenfelé szétköpködi – mondta anyám.

– Ha ez az ország csak olyan emberekből állna, mint ő, a kincsik átvennék a hatalmat, és mi mosnánk a szennyesüket.

– Ne bántsd őt. John sosem kapott esélyt az élettől – mondta anyám. – Fiatalon elszökött otthonról. Te legalább elvégezhetted a gimnáziumot.

– A főiskolát – vágta rá apám.

– Hol végezted? – kérdezte anyám.

– Az Indianai Egyetemen.

– Jack nekem azt mondta, hogy csak gimnáziumot végeztél.

– Jack volt az, aki csak gimnáziumot végzett. Ezért is van az, hogy most a gazdagok kertjét túrja.

– Fogok valaha találkozni Jack bácsival? – kérdeztem.

– Először talán próbáljuk meg megkeresni John bácsit – válaszolta apám.

– A kincsik tényleg át akarják venni a hatalmat itt? – kérdeztem.

– Már évtizedek óta várják azok a sárga ördögök, hogy megtehessék. Csak azért nem sikerült még nekik, mert lefoglalta őket a japcsikkal való háborúzás.

– Kik a jobb harcosok, a kincsik vagy a japcsik?

– A japcsik. A baj viszont az, hogy a kincsik nagyon sokan vannak. Ha megölsz egyet, kettő lesz belőlük.

– Hogyhogy sárga a bőrük?

– Mert nem vizet isznak, hanem a saját pisijüket.

– Jaj, Apuci, nem mondj ilyet annak a fiúnak!

– Akkor szólj rá, hogy ne kérdezősködjön annyit!

Szokásos meleg, Los Angeles-i nap volt. Anyámon egyik szép ruhája és csinos kalapja volt. Amikor anyám kiöltözött, mindig nagyon egyenesen ült, és mereven tartotta a fejét.

– Bárcsak lenne annyi pénzünk, hogy segíthetnénk Johnnak és a családjának – mondta anyám.

– Nem én tehetek arról, hogy még vécépapírra se telik nekik – válaszolta apám.

– Apuci, de hát John ugyanúgy megjárta a háborút, mint te. Szerinted nem érdemel meg egy kis segítséget?

– A hadseregnél sem vitte semmire. Sosem léptették elő. Belőlem legalább törzsőrmester lett.

– Henry, nem lehetnek a testvéreid pont olyanok, mint te.

– Semennyi ambíció sincs bennük! Azt hiszik, hogy élhetnek csak úgy, bele a nagyvilágba!

Még mindig a kocsiban ültünk. John bácsi és a családja egy kis bérházban laktak. Megérkeztünk, kiszálltunk, a töredezett járdán odamentünk egy omladozó verandához, és apám megnyomta a csengőt. Nem szólt. Apám kopogott, hangosan.

– Kinyitni, rendőrség! – kiabálta.

– Hagyd abba, Apuci! – mondta anyám.

Eltelt egy kis idő, mire az ajtó résnyire kinyílt. Aztán egy kicsit jobban. A nagynéném, Anna állt az ajtóban. Nagyon sovány volt, az arca beesett, a szeme alján táskák voltak, fekete táskák. A hangja is elhaló volt.

– Ó, Henry… Katherine, gyertek be…

Bementünk a lakásba. Alig volt benne bútor. Volt egy kis ebédlő, négy székkel, meg két ágy. A szüleim leültek. Két lány, Katherine és Betsy (a nevüket csak később tudtam meg) a mosogatónál álltak, egymásnak adogattak egy majdnem üres mogyoróvajas üveget, és próbálták kikaparni, ami még az alján maradt.

– Épp ebédeltünk – mondta Anna néném.

A lányok visszajöttek az asztalhoz némi maradék mogyoróvajjal, amit rákentek egy-egy száraz szelet kenyérre. Nézegették az üveg alját, és egy késsel kapargatták.

– Hol van John? – kérdezte az apám.

Anna néni elcsigázva ült le a székre. Nagyon gyenge és sápadt volt. A ruhája piszkos volt, a haja fésületlen, fénytelen; szomorú látványt nyújtott.

– Jó ideje várjuk már, hogy hazajöjjön. Elég régen nem láttuk.

– Hová ment?

– Nem tudom. Csak felült a motorbiciklijére, és elment.

– Semmi mással nem foglalkozik, csak a motorbiciklijével – mondta apám.

– Ő itt ifjabb Henry?

– Igen.

– Egy szót sem szól, csak néz. Nagyon csendes.

– Az a jó – mondta apám.

– Lassú víz partot mos.

– Hát, lassúnak lassú, de hogy nem mos semmit, az is biztos.

A két lány megfogta a szelet kenyerét, kiment, és leült kint, a verandán enni. Nem szóltak hozzánk. Ettől függetlenül szerintem kedvesek voltak. Vékonyak, mint az anyjuk, de ezzel együtt is elég szépek.

– És hogy vagy, Anna? – kérdezte anyám.

– Megvagyok.

– Pedig nem nézel ki valami jól. Többet kellene enned.

– Miért nem ül le a kisfiad? Henry, gyere, ülj le.

– Szeret állni – mondta apám. – Attól erős lesz. Készül rá, hogy megvívjon a kincsikkel.

– Nem szereted a kínaiakat? – kérdezte Anna néni.

– Nem – válaszoltam.

– Nos, Anna, hogy mennek a dolgok? – kérdezte apám.

– Az igazat megvallva, nagyon rosszul… A főbérlő állandóan a lakbért követeli. Nagyon szemét tud lenni. Néha már félek tőle. Nem tudom, mihez kezdjek.

– Hallom, a zsaruk keresik Johnt – mondta apám.

– Pedig nem csinált semmi különöset.

– De mégis, mit?

– Egy pár hamis tízcentest.

– Tízcentest? Édes Istenem, miféle ambíció ez?

– Pedig John egyáltalán nem akar rossz ember lenni.

– Nekem inkább úgy tűnik, hogy egyáltalán nem akar semmi sem lenni.

– Akarna, ha tudna.

– Na ja, és ha a békának szárnya lenne, szarna ő ugrálni egész nap!

Ezután egy darabig mindenki csendben ült. Kinéztem az ablakon. A lányok már nem voltak a verandán, elmentek valamerre.

– Gyere, ülj le ide, Henry – mondta Anna néni.

– Köszönöm, jól vagyok itt.

– Anna, biztos vagy benne, hogy John vissza fog jönni? – kérdezte anyám.

– Majd visszajön, ha megunta a kis pipijeit – mondta apám.

– John szereti a gyerekeit… – válaszolta Anna.

– Amúgy én azt hallottam, hogy valami másért körözik.

– Miért?

– Nemi erőszak miatt.

– Micsoda?

– Igen, Anna, ezt mondták. Nemrégiben motorozott valamerre. Egy fiatal lány stoppolt az út szélén. John megállt, a lány felült mögé, és ahogy mentek, John egyszer csak meglátott egy üres garázst. Bement, bezárta az ajtót, és megerőszakolta a lányt.

– És ki mondta ezt neked?

– Hogy ki? A rendőrség. Eljöttek hozzám, és megkérdezték, tudom-e, hogy hol van.

– És megmondtad nekik?

– Dehogy mondtam. Azért, hogy elkapják, a börtönben üldögélhessen, és elmulaszthassa a kötelességeit, elkerülhesse a felelősségét? Hát nem, mert ő épp ezt szeretné.

– Ebbe még így nem is gondoltam bele.

– Na, nem azért, mintha pártolnám a nemi erőszakot vagy ilyesmi…

– Előfordul, hogy a férfiember néha elveszti a fejét.

– Tessék?

– Úgy értem, hogy, hát, amióta megvannak a gyerekek, annyira megváltozott az életünk, annyi a probléma, meg hát én se nézek már ki olyan jól, és… Meglátott egy fiatal lányt, megtetszett neki, ő felült a motorjára, aztán hátulról átölelte…

– Micsoda? Te szeretnéd, ha megerőszakolnának?

– Nem, nyilván nem szeretném.

– Gondolom, az a fiatal lány se szerette nagyon.

Megjelent egy légy, és körbe-körbe repkedett az asztal fölött. Egy darabig néztük.

– Ez a légy eltévesztette a házszámot. Ebben a házban egy falat étel sincs – mondta apám.

A légy egyre szemtelenebb lett. Egyre közelebb repült hozzánk, tisztán lehetett hallani, ahogy zümmög.

– Nem fogod elárulni a rendőröknek, hogy John talán hazajön, ugye? – kérdezte a nagynéném az apámtól.

– Nem, ilyen könnyen nem ússza meg a dolgot – válaszolta apám.

Anyám keze nagyon gyorsan csapott le. Összecsukta az ujjait, és letette a kezét az asztalra.

– Elkaptam – mondta.

– Mit? – kérdezte apám.

– A legyet – válaszolta mosolyogva.

– Dehogy kaptad.

– Miért, látod valahol?

– Elrepült.

– Nem, itt van a kezemben.

– Senki sem ennyire gyors.

– Mondom, itt van a kezemben.

– Lószart van!

– Nem hiszel nekem?

– Nem.

– Nyisd ki a szád.

– Tessék.

Apám kinyitotta a száját, anyám rátette a kezét. Apám egyből felugrott, és a torkához kapott.

– Jézus Mária!

Azzal a légy kirepült a szájából, és ismét elkezdett az asztal fölött körözni.

– Elég volt, hazamegyünk! – kiáltotta apám.

– Felállt, kiment az ajtón, beült az autóba, és mereven, vészjósló ábrázattal ült ott.

– Hoztunk neked egy pár konzervet – mondta anyám a nagynénémnek. – Sajnálom, hogy pénzt nem tudunk adni, de Henry attól tart, hogy John csak elinná, vagy elköltené benzinre a motorjába. Nem sok minden, csak egy pár konzerv leves, vagdalt hús, borsó…

– Ó, Katherine, köszönöm szépen! Mindkettőtöknek…

Anyám felállt, elindult kifelé, én mentem utána. A csomagtartóban két karton konzerv volt. A kisebbik kartont nekem adta, ő pedig megfogta a nagyobbat, bevittük és letettük az ebédlőasztalra. Anna néni odajött, és kivette az egyik konzervet. Egy üveg borsó volt, a címkéjén kis zöld borsókkal.

– Ez annyira szép tőletek! – mondta Anna néni.

– Most mennünk kell. Henry büszkeségén igen nagy csorba esett.

A nagynéném átölelte anyámat. – Mostanában annyira szörnyű az élet! De ez most itt olyan, mint egy álom! Már alig várom, hogy a lányok hazajöjjenek. Alig várom, hogy megmutathassam nekik ezt a sok ennivalót!

Anyám is megölelte a nagynénémet. Aztán szétváltak.

– John nem rossz ember – mondta Anna néni.

– Tudom – válaszolta anyám. – Minden jót, Anna.

– Minden jót, Katherine. Minden jót, Henry.

Anyám megfordult, és kiment az ajtón. Én mentem utána.

Odamentünk az autóhoz, és beültünk. Apám beindította a motort.

Ahogy elindultunk, a nagynéném integetni kezdett. Anyám visszaintegetett. Apám nem. És én sem.

5

Elkezdtem nem szeretni apámat. Állandóan morgott valamiért. Akárhová mentünk, mindig összeveszett valakivel. Az emberek persze egyáltalán nem ijedtek meg tőle, csak néztek rá nyugodtan, amitől ő még idegesebb lett. Ha elmentünk enni valahová – ami ritkán esett meg –, mindig talált valami kifogásolnivalót az ételben, és néha nem is volt hajlandó kifizetni. – Légyszar van ebben a habban! Miféle hely ez?!

– Elnézést kérünk, uram, nem kell fizetnie, csak kérem, távozzon.

– Megyek is! De még visszajövök, és felgyújtom ezt az egész kócerájt!

Egyszer egy gyógyszertárban álltunk, anyám és én oldalt, a falnál, míg ő veszekedett az egyik eladóval. Egy másik odaszólt anyámnak:

– Ki ez a rettenetes alak? Akárhányszor bejön ide, mindig jelenetet rendez.

– A férjem – mondta anyám az eladónak.

De emlékszem arra is, hogy egyszer, amikor tejesemberként dolgozott, és hajnalban járt el kihordani a tejet, egyik reggel felébresztett.

– Gyere, mutatok valamit. – Kimentem vele. Pizsamában és papucsban voltam. Sötét volt, még a hold is fent volt. Odamentünk a tejeskocsihoz, ami elé egy ló volt befogva. A ló nyugodtan állt. – Ezt figyeld – mondta az apám. Elővett egy kockacukrot, beletette a tenyerébe és odatartotta a ló szájához. Az meg megette. – Na, most próbáld meg te. – Beletett egy kockacukrot a tenyerembe. Nagyon nagy ló volt. – Menj közelebb, és tartsd oda elé a kezed. – Féltem, hogy a ló leharapja a kezem. Aztán a ló lehajtotta a fejét, kinyíltak az orrlyukai, felhúzta az ínyét, megláttam a nyelvét, majd a fogait, és a következő pillanatban a kockacukor eltűnt. – Tessék, adj neki még egyet. – Adtam. A ló megint elvette a kockacukrot, majd megrázta a fejét. – Na jól van, most már menjünk be, mielőtt rád szarik a ló.

Apám azt se engedte, hogy a környéken lakó gyerekekkel játsszak.

– Rossz gyerekek azok – mondogatta –, és szegények a szüleik.

– Így igaz – helyeselt anyám. A szüleim nagyon szerettek volna gazdagok lenni, így azt képzelték magukról, hogy azok.

Legelőször akkor találkoztam korombeliekkel, amikor óvodába mentem. Furák voltak; nevettek, beszélgettek, és boldognak tűntek. Nem bírtam őket. Mindig hányingerem volt a közelükben, úgy éreztem, bármelyik pillanatban elhányhatom magam; a levegő pedig olyan furcsán állt, és fehér volt. Az óvodában festettünk vízfestékkel. Retket ültettünk a kertben, és hetekkel később sóval megettük.

Az óvónőt szerettem; jobban, mint a szüleimet. Volt viszont egy állandó problémám: folyton vécéznem kellett, de nem mertem megmondani a többieknek, mert szégyelltem magam, így visszatartottam, az pedig nagyon rossz volt. A levegő meg fehér volt, egyfolytában hányingerem volt, szarnom és pisálnom kellett, de nem szóltam egy szót sem senkinek. Amikor meg a többiek visszajöttek a vécéből, azt gondoltam magamban: fúj, disznók, biztos csináltatok odabent valamit…

A kislányok szépek voltak a kurta ruháikban, a hosszú hajukkal, a gyönyörű szemükkel, de róluk is azt gondoltam, hogy ők is biztos csúnya dolgokat művelnek a vécében, hiába is tesznek úgy, mintha nem.

Nekem az óvoda leginkább csak fehér levegőből állt…

Az általános iskola már más volt. Elsősöktől a hatodikosokig mindenki együtt – néhány gyerek már tizenkettő is elmúlt –, és mindannyian szegényebb családokból származtunk. Ott már sikerült elmennem vécére, de csak pisálni. Egyik alkalommal, amikor épp jöttem ki, megláttam egy kisgyereket, aki a falikútnál ivott. Egy nagyobb kölyök odalopódzott mögé, lenyomta a fejét, és nekivágta a csapnak. A fiú felemelte a fejét, az arca csupa vér volt, néhány foga kitört, és a kút is tiszta vér volt.

– Ha árulkodni mersz, ha egy szót is szólsz erről valakinek, legközelebb tényleg ellátom a bajod! – mondta neki a nagyobbik. A kisfiú elővett egy zsebkendőt, és letörölte az arcát. Visszamentem az osztályterembe; a tanárnő épp George Washingtonról és Valley Forge-ról tartott előadást. Az alkalomhoz illő nagy, fehér paróka volt rajta1 Amikor úgy gondolta, hogy nem kielégítő a magatartásunk, egy vonalzóval rá-rávert a tenyerünkre. Szerintem ő sosem járt vécézni. Gyűlöltem őt.

Tanítás után, délutánonként, két nagyobb gyerek rendszerint összeverekedett. Az iskola mögött, a kerítésnél, ahová a tanárok nem jártak. Sosem volt kiegyenlített a küzdelem. Mindig egy nagyobb gyerek verekedett egy kisebbel, és a nagyobb addig ütötte ököllel a kisebbiket, míg oda nem szorította a kerítéshez. Akkor a kicsi mindig megpróbálta valahogy kiverekedni onnan magát, de sosem sikerült. Ekkorra már vérzett a feje, és véres volt az inge. A kisebb termetű srácok mindig szó nélkül tűrték a verést, soha nem könyörögtek, soha nem kértek kegyelmet. Végül aztán a nagyobbik gyerek abbahagyta, a tömeg szétszéledt, és elindult hazafelé, a győztes vállát veregetve. Én mindig egyedül pucoltam haza, és közben próbáltam visszatartani a szart, ami egész nap és a verekedés alatt végig ki akart jönni. Aztán mire hazaértem, általában elmúlt az inger, és már nem kellett. Sokáig aggódtam emiatt.

6

Az iskolában nem voltak barátaim, és nem is igen akartam, hogy legyenek. Jobb volt nekem egyedül. Üldögéltem a padon, néztem a többieket, ahogy játszanak, és azt gondoltam magamban: kis hülyék. Egyszer ebédkor odajött hozzám egy új fiú. Ilyen… bugyogó volt rajta, bandzsa volt és lúdtalpas. Nem volt szimpatikus, egyszerűen nem mutatott jól. Leült mellém.

– Szia, David vagyok.

Nem válaszoltam.

Kinyitotta az uzsonnás táskáját.

– Nekem mogyoróvajas szendvicsem van. Neked?

– Mogyoróvajas.

– Van banánom is. Meg chipsem. Kérsz egy kis chipset?

Vettem egy kicsit a zacskóból. Egy csomó volt neki. Jó ropogós volt, finom sós, feltartottam, átsütött rajta a nap. Nagyon finom volt.

– Adsz még egy kicsit?

– Tessék.

Vettem még egy pár darabot. Neki még lekvár is volt a szendvicsén. Kicsorgott a kenyerek közül, ráfolyt az ujjára. Nem vette észre.

– Hol laksz? – kérdezte.

– A Virginia Roadon.

– Én a Pickfordon. Ha gondolod, mehetünk együtt haza iskola után. Vegyél még chipset. Neked ki az osztályfőnököd?

– Mrs. Columbine.

– Nekem Mrs. Reed. Akkor suli után találkozunk.

Mit akar ez tőlem? És miért jár ilyen gatyában? Nem bírtam őt egyáltalán. De vettem még egy kis chipset tőle.

Aznap délután megtalált engem tanítás után, mellém szegődött, és elindult velem hazafelé.

– Nem is mondtad meg, téged hogy hívnak.

– Henrynek – válaszoltam.

Ahogy mentünk, feltűnt, hogy egy csapat elsős fiú követ minket.

Először egy fél utcányira voltak tőlünk, aztán már csak pár méterre.

– Mit akarnak vajon? – kérdeztem Davidtől.

Nem válaszolt, csak gyalogolt tovább.

– Hé, bugyogókirály! Anyád fel szokott ültetni a trónra, és megengedi, hogy beleszarj a bugyogódba?

– Lúdtalp, lúdtalp, gá-gá-gá!

– Figyelj, bandzsa, készülj a halálra!

– Ki ez itt veled? Gyakran csókolgatja a segged?

Aztán egyikük megragadta Davidet a grabancánál. És a földhöz vágta. David felkelt. Egy másik gyerek négykézlábra ereszkedett mögötte, valaki meglökte, ő pedig hanyatt esett. Egy harmadik ott termett mellette, a hasára fordította, és belenyomta az arcát a földbe. Aztán felálltak. David is újra felkelt a földről. Egy hangot se adott ki, de potyogtak a könnyei. A legnagyobb testű fiú odalépett hozzá, és azt mondta: – Nem akarunk többé az iskolánkban látni, kis buzi! Tűnj el az iskolánkból! – Azzal gyomron vágta Davidet. Ő összerogyott, mire a srác térddel arcon rúgta. David összeesett. És eleredt az orra vére.

Aztán elkezdtek körülöttem is körözni. – Most te jössz! – Járkáltak körbe körülöttem, én meg csak forogtam. Ez így ment egy darabig. Nem elég, hogy szarnom kellett, most még verekedni is. Egyszerre voltam megrettent és nyugodt. Nem értettem, miért csinálják. Mindenfélét kiabáltak nekem, de nem is hallottam, mit mondanak. Aztán abbahagyták, és elmentek. David megvárt engem. Elindultunk hazafelé, a Pickford Street irányába.

Megérkeztünk a házuk elé.

– Be kell mennem. Szia – mondta.

– Szia, David.

Bement, és mindjárt hallottam is, hogy az anyja sipítozni kezd.

– David! Mi történt a nadrágoddal meg az ingeddel? Szanaszét szakadt a ruhád, és tiszta fűfoltos! Mindennap ez van?! Mondd meg, miért csinálod ezt?!

David nem válaszolt.

– Kérdeztem valamit! Miért csinálod ezt a ruháiddal?

– Nem tehetek róla, anya…

– Mi az, hogy nem tehetsz róla, te hülyegyerek?!

Hallottam, hogy verni kezdi. David elsírta magát, erre az anyja még keményebben verte. Álltam a bejárat előtt, és hallgatóztam. Egy idő után a verés abbamaradt. David még hüppögött. Aztán abbahagyta. Majd megszólalt az anyja: – Menj a szobádba, és gyakorolj a hegedűn!

Leültem a fűre, és vártam. Aztán megszólalt a hegedű. Nagyon szomorúan húzta. Nem tetszett, ahogy játszik rajta. Egy darabig ültem ott, és hallgattam, de később se lett jobb. A szar közben megkeményedett bennem. És már nem is kellett szarnom. Az erős délutáni napsütéstől fájni kezdett a szemem. Hányingerem lett. Felkeltem, és hazamentem.

Jegyzetek

1 A pennsylvaniai Valley Forge-ban táborozott 1777–78 telén George Washington a megtépázott, beteg, éhező hadseregével, és várta a britek elleni felmentő sereget. Valley Forge ma nemzeti park, és azonos néven katonai akadémia is működik.