Borítószöveg

Véletlenek pedig nincsenek! – vallja Aurélie Bredin, aki édesapja halála után átveszi egy kis párizsi étterem irányítását. Azon a végzetes novemberi napon, amikor olyan boldogtalannak érzi magát, mint még soha, a Szent Lajos-sziget kis könyvesboltjában különös könyvre bukkan: A nő mosolya című regény egyik helyszíne nem más, mint az ő vendéglője, a főhősnő pedig mintha…

Nem, ilyen nincs! Aurélie elhatározza, hogy utánajár a rejtélynek: meg kell ismerkednie a regény írójával. Csakhogy próbálkozásai sorra kudarcot vallanak, mígnem egy szép napon az író levele a postaládájába pottyan. Találkozásuk azonban egészen másképp alakul, mint ahogy elképzelte…

NICOLAS BARREAU

A NŐ MOSOLYA

NICOLAS BARREAU

A NŐ MOSOLYA

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nicolas Barreau: Das Lächeln der Frauen

Thiele Verlag, 2011

Fordította Szántó Judit

A sanzonrészleteket fordította N. Kiss Zsuzsa

Copyright © 2010 by Nicolas Barreau

Copyright © 2010 by Thiele Verlag

Hungarian translation © 2014 Szántó Judit

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Christina Krutz Design

Borítófotó: Piros ruhás nő © Ayal Ardon/Trevillion Images;

Eiffel-torony © Chris Steer/iStock

ISBN 978-963-355-294-0

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Lendvay Katalin

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Somogyi Péter

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szerencse piros köpeny,

rongyos béléssel.

JULIAN BARNES

1

Tavaly novemberben egy könyv mentette meg az életemet. Tudom, ez elég valószínűtlenül hangzik. Némelyek éppenséggel túlzónak vagy melodramatikusnak tarthatják az ilyen kijelentéseket. Pedig hát pontosan így történt.

Közben még csak arról sem volt szó, hogy valaki a szívemet vette volna célba, de a golyó – csodák csodája – Baudelaire költeményeinek vaskos, bőrkötésű kiadásában akadt meg, ahogy ezt néha filmekben látni. Az én életem távolról sem ilyen izgalmas.

Nem, az én érzékeny kis szívem már korábban sebet kapott. Egy olyan napon, amely a többihez igencsak hasonlónak ígérkezett.

Pontosan emlékszem mindenre. Az étteremben az utolsó vendégek – egy meglehetősen hangos amerikai csoport, egy diszkrét japán pár és néhány vitamániás francia –, mint mindig, most is sokáig elüldögéltek, az amerikaiak pedig a gâteau au chocolat{1} után heves óóó-zás és ááá-zás közepette nyaldosták a szájukat.

Miután a desszertet felszolgálták, Suzette, mint mindig, most is megkérdezte, valóban szükségem van-e még rá, és aztán boldogan elsietett; Jacquie pedig, mint mindig, rossz kedvében volt. Ezúttal a turisták étkezési szokásai bőszítették fel, és mialatt nagy dirrel-durral hajigálta a mosogatógépbe az üresre söpört tányérokat, méltatlankodva forgatta a szemét.

– Á, ezek az amerikaiak! Halvány gőzük sincs a francia konyháról, az égvilágon semmi! Még a dekorációt is lelegelik! Miért kell nekem barbárokra főznöm? Legszívesebben mindent kidobnék. Az életkedvem is elmegy az egésztől!

Levette a kötényét, és amikor eljöttem, még felém brummogta, hogy jójcakát, aztán felpattant öreg biciklijére, és eltűnt a fagyos éjszakában. Jacquie elsőrangú szakács, és én őszintén kedvelem, még akkor is, ha a zsémbelődését úgy szállítja asztalról asztalra, mint egy fazék bouillabaisse-t.{2} Már akkor is szakács volt a Temps des Cerisesben, amikor az élettől pezsgő Saint-Germain bulvártól nem messze, a Princesse utcai kis étterem a maga piros-fehér kockás abroszaival még az apámé volt. Apám szerette „a cseresznye évadáról” szóló sanzont, amely ezt a szépséges és oly gyorsan tovatűnő időszakot idézi fel, az egyszerre életigenlő és édesbús dalt az egymásra találó, majd szétváló szerelmesekről. Igaz, a francia baloldal később a maga nem hivatalos himnuszává avatta ezt a régi számot mint az újrakezdés és a haladás szimbólumát, én mégis úgy gondolom, papa nem annyira a párizsi kommünre emlékezve nevezte el róla az éttermét, hanem mert így adózott személyes emlékeinek.

Ez az a hely, ahol felnőttem, és amikor tanítás után a füzeteimmel leültem a konyhában, a tányérok meg a serpenyők csörömpölésétől és ezernyi csábító illattól körülvéve, biztos lehettem benne, hogy Jacquie mindig tartogat számomra valami kis nyalánkságot.

Jacquie, valódi nevén Jacques Auguste Berton, Normandiából származik, ahol sós ízű a levegő, és a végtelen tenger, amely fölött a szél és a felhők űzik nyughatatlan játékaikat, nem szab gátat a tekintetnek. Napjában többször is tudtomra adja, mennyire szeret messzire, minél messzebbre ellátni. Párizst néha túl szűknek érzi, és ilyenkor visszavágyik a tengerpartra.

– Akinek az orrát egyszer is megcsapta a Cőte Fleurie illata, mondd, hogyan érezhetné jól magát a párizsi kipufogógázoktól fuldokolva?

Meglengeti a húsvágó kést, és szemrehányón mereszti rám nagy, barna szemét, hogy aztán türelmetlen mozdulattal söpörje félre homlokából sötét haját, amelybe – mint bizonyos megindultsággal észlelem – egyre több ezüstös szál vegyül.

Hiszen alig néhány éve, hogy ez a zömök, lapátkezű ember egy tizennégy éves, hosszú szőke copfos lánynak megmutatta, hogyan készül a tökéletes crème brûlée{3} – az első konyhai próbálkozásom, amellyel sikerült a barátnőimnek imponálnom.

Jacquie tudniillik nem akármilyen szakács. Fiatalon a nevezetes Ferme Saint-Siméonban dolgozott Honfleurben, az Atlanti-óceán partján épült városkában, festők és más művészek menedékhelyén, ahol olyan különlegesek a fényviszonyok. „Ott aztán, kedves Aurélie, tudják, mi a stílus!”

Ám bármennyit zsörtölődik Jacquie, én csak csöndesen mosolygok, mert tudom, hogy soha nem hagyna cserben. Így történt ez tavaly novemberben is, amikor tejfehér volt Párizs fölött az ég, és az emberek vastag gyapjúsálakba bugyolálva rótták sietősen az utcákat. Nem kevés novembert értem meg Párizsban, de ez volt köztük a leghidegebb. Vagy csak én éreztem annak?

Néhány héttel korábban halt meg az apám. A szíve csak úgy, minden előzetes figyelmeztetés nélkül egyszer csak leállt. Jacquie talált rá, amikor délután kinyitotta az éttermet.

Papa békésen feküdt a földön. Körülötte szétszórva friss zöldség, báránycomb, fűszerek – mindaz, amit reggel a piacon vásárolt.

Rám hagyta az éttermet, a híres menu d’amour receptjét, amellyel állítólag, sok évvel ezelőtt, elnyerte anyám szerelmét (ő még kiskoromban meghalt, így hát soha nem fogom megtudni, nem füllentett-e a papa), valamint néhány becses életbölcsességet. Hatvannyolc éves volt; ezt túl korainak tartottam. De hát akiket szeretünk, azok, ugye, mindig túl korán halnak meg, nem számít, hány évesek.

– Az évek mit sem jelentenek. Csak az számít, ami az évek alatt történik.

Ezt mondta egyszer apám, amikor rózsákat tett anyám sírjára.

És amikor ősszel kissé bátortalanul, de elszántan a nyomdokaiba léptem, teljes súlyával rám nehezedett a felismerés, hogy többé-kevésbé egyedül állok a nagyvilágban.

Hála istennek itt volt nekem Claude. Színházi díszlettervező, és a hatalmas íróasztal, amely kis Bastille negyedbeli műteremlakásában az ablak előtt állt, mindig roskadásig tele volt rajzokkal és kartonból készült kis makettekkel. Ha nagyobb megbízást kapott, időnként néhány napra alámerült. „Jövő héten nem kerülök elő” – mondta ilyenkor, és hozzá kellett szoknom, hogy nem veszi fel a telefont, és ajtót se nyit, bármilyen vadul csengetek. Nem sokkal később aztán megint felbukkant, mintha mi sem történt volna: felragyogott, mint égen a szivárvány, megfoghatatlanul és utolérhetetlenül. Túláradó hévvel szájon csókolt, kicsikémnek hívott, és aranyszőke tincseiben bújócskát játszottak a napsugarak.

Ezután megfogta a kezem, magával húzott, és lángoló tekintettel mutatta be a terveit.

Ilyenkor tilos volt bármit is mondani.

Amikor Claude-ot még csak néhány hónapja ismertem, egyszer elkövettem azt a hibát, hogy gátlástalanul véleményt nyilvánítottam, és fejemet oldalra billentve latolgattam, mit lehetne még a terveken javítani. Claude értetlenül meredt rám, világoskék szeme majd kiugrott üregéből, és egyetlen heves mozdulattal mindent lesöpört az íróasztalról. Festékek, ceruzák, rajzlapok, üvegcsék, ecsetek és kis kartondarabok örvénylettek konfettiként a levegőben, és ezer darabra tört Shakespeare Szentivánéji álomjának gondosan felépített makettje.

Attól kezdve tartózkodtam a kritikai megjegyzésektől.

Claude nagyon impulzív volt, a hangulatai nagyon változékonyak, ugyanakkor nagyon gyengéd volt és nagyon különleges. Minden tulajdonságát „nagyon”-nal lehetett jellemezni, a jól szabályozott középszer ismeretlen volt számára.

Ekkoriban már mintegy két éve éltünk együtt, és soha nem jutott volna eszembe, hogy kapcsolatomat ezzel a komplikált és „nagyon” önfejű férfival kérdésessé tegyem. Elvégre ha jobban odafigyelünk, mindnyájunknak megvannak a magunk bonyolult tulajdonságai, érzékeny pontjai, rigolyái. Sok minden van, amit megteszünk, és sok minden, amit sohasem vagy csak meghatározott feltételek között tennénk, és hajlandóságunkon vagy gátlásainkon mások csak nevetnének, csodálkoznának vagy a fejüket csóválnák.

Mindezek a sajátosságok egyedül csak ránk jellemzőek.

Én például gondolatokat gyűjtök. Hálószobám egyik falán színes cédulák vallanak a gondolatokról, amelyeket rögzítettem, nehogy feledésbe merüljenek. Megannyi gondolat kihallgatott kávéházi beszélgetésekből, szertartásokról és jelentőségükről, éjjel a parkban váltott csókokról, a szívről és bizonyos szállodai szobákról, kezekről, kerti padokról, fényképekről, titkokról és kipattanásukról, a faágak közt cikázó fényről, és arról, hogy miért áll meg néha az idő.

Kis feljegyzéseim trópusi pillangókként tapadnak a világos falhoz: elkapott pillanatok, amelyeknek egyedüli céljuk, hogy a közelemben maradjanak, és ha kinyitom az erkélyajtót, a szobán áthussanó enyhe léghuzatban kicsit megremegnek, mintha el akarnának szállni.

– Hát ez meg itt micsoda? – Amikor Claude először látta a lepkegyűjteményemet, hitetlenkedve húzta fel a szemöldökét. Aztán megállt a falnál, és érdeklődéssel olvasott el néhány feljegyzést. – Talán könyvet akarsz írni?

Elvörösödve ráztam meg a fejem.

– Az istenért, dehogy! Csak úgy… – Nekem is gondolkodnom kellett néhány másodpercig, de nem találtam valóban meggyőző magyarázatot. – Tudod, amolyan időtöltés ez, igazi ok nélkül. Ahogy mások fényképeznek…

– Nem lehet, hogy kicsit flúgos vagy, ma petite? – kérdezte Claude, majd a szoknyám alá nyúlt. – De nem baj, nem számít, én se vagyok teljesen normális… – És végigfuttatta száját a nyakamon, amitől elöntött a forróság. – Ahogy bolondulok érted…

Még néhány perc, és feküdtünk az ágyon. A hajam gyönyörűen összekócolódott, a nap besütött a félig behúzott spalettán, és vibráló köröket rajzolt a padlóra, utána pedig újabb cédulát ragaszthattam volna a falra A délutáni szerelmeskedésről, de nem tettem.

Claude megéhezett, omlettet sütöttem mind a kettőnknek, ő pedig kijelentette, hogy az a lány, aki ilyen omlettet tud sütni, minden szeszélyt megengedhet magának. Ehhez még valamit:

Ha idegeskedem vagy boldogtalan vagyok, nekivágok, és rengeteg virágot vásárlok össze. Természetesen akkor is szeretem a virágot, ha boldog vagyok, de az olyan napokon, amikor minden félresiklik, a virág egy új rend kezdetét jelképezi számomra – a tökély korszakát, amelyet nem befolyásol semmilyen esemény.

Néhány szál kék harangvirágot teszek a vázába, és máris jobban érzem magam. Virágokat ültetek az udvarra nyíló öreg balkonon, és rögtön elfog az elégedettség, hogy valami értelmeset művelek. Elmerülök benne, hogy a növényeket kihámozzam az újságpapírból, óvatosan kifejtem őket a műanyag tartókból, és rendes cserepekbe ültetem át. Ha megérintem a nedves földet, és turkálok benne, minden egyszerűnek látszik, és a bánat ellen harcba küldöm a rózsa, a hortenzia, a glicínia zuhatagait.

Utálom, ha valami megváltozik az életemben. Ha munkába megyek, mindig ugyanazt az útvonalat választom, és van a Tuileriák kertjében egy padom, amelyet titkon a sajátomnak tekintek.

És sötétben soha nem fordulnék hátra a lépcsőn, mert az a bizonytalan érzés fogna el, hogy a hátam mögött leselkedik valami, ami megragadna, ha visszanéznék.

Ezt a lépcsődolgot egyébként senkinek sem meséltem el, még Claude-nak sem. Azt hiszem, annak idején ő sem mondott el nekem mindent.

Napközben mindketten jártuk a magunk útjait. Nem mindig tudtam pontosan, mivel foglalkozik Claude, miközben én az étteremben dolgozom. Talán nem is akartam tudni. Éjjelente azonban, amikor Párizsra ráborult a magány, amikor az utolsó bárok is bezártak, és csak néhány éjjeli bagoly didergett az utcákon, én Claude karjai között feküdtem, és biztonságban éreztem magam.

Amikor azon az estén lekapcsoltam a villanyt az étteremben, és egy doboz málnás macaronnal hazafelé indultam, még nem sejtettem, hogy a lakásom éppoly üres lesz, mint az éttermem. Mint már megjegyeztem, az a nap semmiben sem különbözött a többitől.

Csak annyiban, hogy Claude három mondattal kilépett az életemből.

Amikor másnap reggel felébredtem, tudtam, hogy valami nincs rendben. Sajnos nem tartozom azok közé, akik egy csapásra frissek és éberek lesznek, így aztán kezdetben nem valami konkrét elképzelés furakodott a tudatomba, inkább csak a közérzetem volt furcsán, homályosan kellemetlen. Feküdtem a puha, levendulaillatú párnákon, kívülről tompítva hatoltak be a lakásba az udvari zajok: gyereksírás, a mama csitító hangja, súlyos, lassan távolodó léptek, a nyikorogva csukódó kapu. Hunyorogva fordultam az oldalamra. Még félálomban nyújtottam ki a kezem, és tapogatózva kerestem valamit, ami már elveszett.

– Claude… – mormoltam.

És ekkor öltött formát a gondolat: Claude elhagyott!

Ami az éjjel még sajátosan valószerűtlennek tűnt, és több pohár vörösbor után annyira hihetetlenné vált, mintha csak álmodtam volna, most, a szürke novemberi reggel felvirradtával visszavonhatatlanná vált. Mozdulatlanul fekve füleltem, de a lakásban továbbra is teljes volt a csend. A konyha felől sem hallatszott neszezés. Senki sem csörömpölt a nagy, sötétkék csészékkel, senki sem szitkozódott fojtottan, amiért kifutott a tej. Nem illatozott a kávé, hogy elűzze a fáradtságot. Nem surrogott halkan a villanyborotva. Egy árva szó sem hangzott el.

Fejemet az erkélyajtó felé fordítottam. A könnyű fehér függöny nem volt behúzva, az ablaküvegekhez hideg reggel súrlódott. Szorosabban burkolóztam a takaróba, és arra gondoltam, milyen gyanútlanul léptem be tegnap a macaronjaimmal az üres, sötét lakásba.

Csak a konyhában volt világos, és néhány pillanatig értetlenül meredtem a magányos csendéletre, amely a fekete fém függőlámpa fényénél elém tárult.

Az öreg konyhaasztalon kézzel írt, nyitott levél, mellette a baracklekváros üveg, amelyből Claude reggel megkente a croissant-ját. Egy tálka gyümölcs. Egy félig leégett gyertya. Két, hanyagul összegöngyölt damasztszalvéta a hozzájuk tartozó ezüstgyűrűben.

Claude soha nem írt nekem, még egy cédulát sem. Rögeszmésen csüngött a mobilján, és ha terveiben változás következett be, felhívott, vagy üzenetet hagyott a rögzítőmön.

– Claude? – kiáltottam, és isten tudja, miért, de még mindig reménykedtem valamilyen válaszban, ám közben már elöntött a jeges félelem.

A karom leereszkedett, a macaronok kicsúsztak a dobozból, és lassított felvételben a földre pilinckáztak. Kissé el is szédültem. Leültem a négy faszék egyikére, és végtelen óvatossággal magam elé húztam a papírlapot, mintha ez bármit is változtatott volna a helyzeten.

Újra meg újra elolvastam azt a néhány szót, amelyet Claude a maga nagy, meredek betűivel papírra vetett, és a végén szinte hallottam nyers hangját, mint valami éjjeli üzenetet, amint a fülemben cseng:

Aurélie!

Találkoztam életem asszonyával. Sajnálom, hogy ez éppen most történt, de előbb-utóbb úgyis megtörtént volna.

Vigyázz magadra.

Claude

Először csak ültem mozdulatlanul, csupán a szívem kalapált eszelősen. Szóval ilyen az, ha az ember lába alól kihúzzák a talajt. Délelőtt Claude még csókkal búcsúzott tőlem az előszobában, és a csókját különösen gyengédnek éreztem. Nem is sejtettem, hogy hazugság volt – ezzel a csókkal árult el. Milyen szánalmas így elsompolyogni!

Tehetetlen düh ébredt bennem: összegyűrtem és a sarokba dobtam a papírt, hogy néhány másodperc múlva hangos zokogással újra előtte üljek, és gondosan kisimítsam. Megittam egy pohár vörösbort, aztán még egyet. Elővettem a mobilomat, és többször is felhívtam Claude-ot. Kétségbeesett könyörgéseket és vad szidalmakat hagytam neki. Fel s alá járkáltam a lakásban, újra meghúztam az üveget, hogy bátorságot merítsek, és belekiabáltam a telefonba, hogy azonnal hívjon vissza. Azt hiszem, mintegy huszonötször próbálkoztam, mígnem az alkohol adta tompa tisztánlátással végre rájöttem, hogy minden kísérletem hiábavaló. Claude már fényévekre távolodott tőlem, a szavaim soha többé nem érhetik utol.

Sajgott a fejem. Felálltam, és rövid hálóingemben – tulajdonképpen Claude kék-fehér csíkos pizsamakabátját húztam föl valamikor éjjel – alvajáróként tapogatóztam a lakásban.

A fürdőszobaajtó nyitva volt. Körülnéztem, hogy további bizonyosságot szerezzek. A borotvakészülék eltűnt, akárcsak a fogkefe és az Aramis parfüm.

A nappaliból hiányzott a borvörös kasmírtakaró, amelyet Claude születésnapjára vettem, és a széken nem lógott hanyagul, ahogy szokása szerint odadobta, a sötétkék pulóvere. Lába kelt a bejárati ajtó melletti bal oldali fogasról az esőköpenyének is. Felrántottam az előszobaszekrény ajtaját. Néhány üres fogas koccant össze halk nesszel. Mély levegőt vettem. Mindent eltakarított. Még a legalsó fiókban lévő zoknikra is gondolt. Nagyon gondosan tervezhette meg a távozását, és én eltűnődtem, hogyhogy az égvilágon semmit nem vettem észre. Nem jöttem rá, hogy el akar hagyni. Nem jöttem rá, hogy beleszeretett valakibe. Nem jöttem rá, hogy mialatt csókol, már más nővel csókolózik.

A komód fölött lógó jókora, aranykeretes tükörből sápadtan, halovány holdként nézett vissza kisírt arcom, amelyet remegő, sötétszőke hajhullámok vettek körül. Hosszú, középen elválasztott hajam úgy összekócolódott, akár egy vad szerelmes éjszaka után, csakhogy most elmaradtak a szenvedélyes ölelések, az elsuttogott fogadkozások. „Olyan a hajad, mint egy mesebeli királylányé – mondta egyszer Claude. – Te vagy az én Titániám.”

Keserűn felnevettem, közelebb léptem a tükörhöz, és a kétségbeesettek könyörtelen pillantásával vettem szemügyre magam. Jelen állapotomban, a szemem alatti karikákkal leginkább a Chaillot bolondjára emlékeztettem. Jobbra fent a tükör keretébe volt dugva Claude-dal készült közös képünk, amely különösen kedves volt számomra. Langyos nyári estén csatangoltunk a Pont des Arts-on, és a gépet egy testes afrikai kattintotta el, aki a hídon terítette szét eladó táskáit. Még emlékszem, hogy szokatlanul nagy keze volt – ujjai között gyerekjátéknak tűnt a kis kamerám –, és eltartott egy ideig, amíg lenyomta a kioldót.

A fényképen nevetünk mind a ketten, a fejünk egymáshoz simul, és a mélykék ég gyöngéden borul rá Párizs sziluettjére.

Hazudnak a fényképek vagy igazat mondanak? Fájdalmában az embernek filozofikus hangulata támad.

Levettem a képet, a sötét fára tettem, és két kézzel a komódba kapaszkodtam. „Que ça dure! – kiáltott utánunk mély hangon nevetve, ropogós r-rel a sötét bőrű afrikai. – Que ça dure!” Maradjon is így!

Éreztem, hogy a szemem megint csupa könny. Végigfolytak az arcomon, és kövér esőcseppekként hullottak Claude-ra, rám, a mosolyunkra és az egész „szerelmesek Párizsa” humbugra, amíg minden a felismerhetetlenségig szét nem ázott.

Kihúztam a fiókot, és a fényképet a sálak meg a kesztyűk közé tömtem.

– Így – mondtam, és meg is ismételtem. – Így.

Aztán betoltam a fiókot, és azon morfondíroztam, milyen egyszerűen tűnünk el egymás életéből. Claude-nak elég volt néhány óra. És a jelek szerint nem maradt belőle más, mint a csíkos férfi pizsamafelső, amelyet alighanem véletlenül felejtett a párnám alatt.

A szerencse és a szerencsétlenség néha határos egymással. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy a szerencse időnként különös kerülő utakon jár.

Ha Claude nem hagy el, akkor azon a hideg, búvalbélelt novemberi hétfőn alkalmasint Bernadette-tel találkoztam volna. Nem kóboroltam volna a világ legmagányosabb teremtéseként keresztül-kasul Párizson, alkonyatkor nem álltam volna meg hosszú időre a Lajos Fülöp hídon, nem meredtem volna önsajnálattól bénultan a vízre, nem menekültem volna az aggodalmaskodó fiatal rendőr elől a Szent Lajos-szigeti kis könyvesboltba, és soha nem találtam volna rá a könyvre, amely életemet hamarosan oly csodálatos kalanddá változtatta. De tartsunk sorrendet.

Claude-tól, mondhatni, igazán tapintatos volt, hogy egy vasárnap hagyott el. Hétfőnként ugyanis a Temps des Cerises mindig zárva van. Ez a szabadnapom, és ilyenkor mindig megjutalmazom magam valamivel. Kiállításra megyek, órákat töltök kedvenc áruházamban, a Bon Marchéban. Vagy pedig találkozom Bernadette-tel.

Bernadette a legjobb barátnőm. Nyolc évvel ezelőtt a vonaton ismerkedtünk meg, amikor Marie, a kislánya botladozva szaladt felém, és kakaós bögréjét nagy lendülettel krémszínű kötött ruhámra loccsantotta. A foltok soha nem halványultak el teljesen, de az Avignontól Párizsig tartó, izgalmas utazás végére, miután közösen és csekély sikerrel próbáltuk a vonat rázkódó mosdójában a ruhát vízzel és papír zsebkendővel kitisztítani, jóformán már barátnők lettünk.

Bernadette-ben minden megvan, ami belőlem hiányzik. Nehéz befolyásolni, jó kedélye megingathatatlan, igazi belevaló csaj. Figyelemre méltó nyugalommal fogadja a váratlan eseményeket, és igyekszik a legjobbat kihozni belőlük. Mindazt, amit én rettentő bonyolultnak tartok, ő néhány mondattal helyre teszi és pofonegyszerűvé varázsolja.

– Atyaisten, Aurélie – mondja ilyenkor, és jókedvűen néz rám azzal a sötétkék szemével. – Hogy te miken nem filózol! Közben olyan egyszerű az egész…

Bernadette a Szent Lajos-szigeten lakik, tanítónő az általános iskolában, de éppúgy lehetne bonyolult gondolkodású emberek tanácsadója is.

Valahányszor látom szép, tiszta arcát, gyakran arra gondolok, hogy egyike annak a kevés nőnek, akinek tényleg jól áll, ha a haját kontyban hordja. És ha szőke haja szabadon a vállára omlik, a férfiak az utcán utána fordulnak.

A nevetése hangos és ragadós. És mindig kimondja, amit gondol.

Tulajdonképpen ezért nem akartam találkozni vele ezen a hétfő reggelen. Bernadette ugyanis kezdettől ki nem állhatta Claude-ot.

– Ez egy svihák – közölte, miután egy pohár bor mellett bemutattam neki. – Ismerem ezt a típust. Egocentrikus, nem néz az ember szemébe.

– Hát, az én szemembe belenéz – feleltem, és jót nevettem.

– Egy ilyen pasi mellett nem leszel boldog – makacskodott barátnőm.

Ezt a megállapítást akkoriban kissé elhamarkodottnak találtam, de amikor most az őrölt kávét a pumpás üveg kávéfőzőbe kanalaztam, és ráöntöttem a forró vizet, be kellett ismernem, hogy Bernadette-nek igaza volt.

Küldtem neki egy SMS-t, és rejtélyes szavakkal lemondtam közös ebédünket. Utána megittam a kávémat, kabátot, sálat, kesztyűt vettem, és kiléptem a fagyos párizsi reggelbe.

Az ember néha azért indul el, hogy valahová megérkezzen. Néha viszont csak elindul, hogy menjen és menjen, amíg a köd kitisztul, a kétségbeesés elcsitul, vagy a csírázó gondolatot sikerül végiggondolni.

Ezen a reggelen nem volt semmiféle úti célom. A fejem furcsán üres volt, a szívem pedig olyan nehéz, hogy éreztem a súlyát, és kezemet önkéntelenül nyers szövésű kabátomra tapasztottam. Az utcán még nem voltak sokan, csizmám sarka elveszetten kopogott a régi flaszteren, amikor közeledtem az ódon boltíves kőkapuhoz, amely az Ancienne Comédie utcát a Saint-Germain bulvártól elválasztja. Milyen boldog voltam, amikor négy évvel ezelőtt ebben az utcában találtam lakást! Szeretem ezt az eleven kis negyedet, amely a Grand Boulevard-on túl a maga zegzugos utcáival és közeivel, zöldséges, osztrigás és virágos bódéival, kávézóival és üzleteivel a Szajna-partig nyúlik. A harmadik emeleten lakom, ahová kitaposott kőlépcsők vezetnek, lift nincs, és ha kinézek az ablakon, rálátok a híres Procope-ra, arra az étteremre, amely századok óta áll a helyén, és állítólag Párizs első kávéháza volt, irodalmárok és filozófusok találkozóhelye: Voltaire-é, Rousseau-é, Balzacé, Victor Hugóé, Anatole France-é. Megannyi nagy név, amelyeknek szellemi társasága a hatalmas csillárok alatt piros bőrpadokon ülő és eszegető vendégeket kellemes borzongással tölti el.

– Micsoda mázlista vagy! – mondta Bernadette, amikor megmutattam neki új otthonomat, és a nagy nap tiszteletére este a Procope-ban egy igazán felséges coq au vint{4} ettünk. – Ha meggondoljuk, ki mindenki üldögélt már itt – te pedig csak pár lépésnyire laksz… fantasztikus!

Lelkesen nézett körül, mialatt én felszúrtam villámra egy borral átitatott falatot, néhány pillanatig meredten bámultam, és azon töprengtem, nem vagyok-e kultúrán élősködő nyárspolgár.

Becsületesen meg kell vallanom: a gondolat, hogy annak idején a Procope-ban szolgálták fel Párizs első fagylaltját, sokkal jobban elbűvölt, mint azok a szakállas férfiak, akik bölcs eszméiket papírra vetették – ezt azonban a barátnőm talán nem értette volna meg.

Bernadette lakása telides-teli van könyvekkel. Méteres polcokon állnak, amelyek az ajtókeretek fölött is húzódnak; étkezőasztalokon, íróasztalokon, dohányzóasztalokon és éjjeliszekrényeken hevernek, és legnagyobb ámulatomra még a fürdőszobában, a vécé mellett is felfedeztem egy könyvekkel telepakolt asztalkát.

– El se tudnám képzelni az életet könyvek nélkül – jelentette ki egyszer Bernadette, és én kissé pironkodva bólintottam.

Elvben persze én is olvasok, de többnyire közbejön valami. És ha választanom kell, inkább mégiscsak egy hosszú séta mellett döntök, vagy baracktortát sütök, és a liszt, a vaj, a vanília, a tojás, a gyümölcs és a tejszínhab mindent betöltő, csodás illata ad szárnyakat képzeletemnek, késztet álmodozásra.

Valószínűleg mindenről a fakanállal és két rózsával díszített fémcégér tehet, ami most is ott lóg a Temps des Cerises konyhájában.

Amikor az általános iskolában olvasni tanultam, és az egymást követő betűk nagy és értelmes egésszé álltak össze, ott álltam a cégér előtt sötétkék iskolai egyenruhámban, és kibogarásztam az egymást követő szavakat:

„Tulajdonképpen csak egyfajta könyv szaporította Földünk boldogságát: a szakácskönyv.”

A mondás egy bizonyos Joseph Conradtól származik, és még emlékszem, hogy hosszú ideig természetesnek tartottam, hogy az illető híres német szakács volt. Annál jobban meglepődtem, amikor később merőben véletlenül belebotlottam A sötétség mélyén című kisregényébe, amelyet régi kapcsolatunkra tekintettel meg is vettem, de aztán mégsem olvastam el.

Egy biztos: a címe olyan komor volt, mint aznap a hangulatom. Talán ez lett volna a kedvező alkalom, hogy a könyvet elővegyem, méláztam keserűn. De ha boldogtalan vagyok, nem szoktam olvasni: olyankor virágot ültetek.

Erre gondoltam legalábbis ebben a pillanatban, mit sem sejtve arról, hogy még ezen az éjszakán elképesztő mohósággal lapozom majd egy úgyszólván elém tévedt regény oldalait. Véletlen lett volna? Eddig a napig nem hittem a véletlenben.

Üdvözöltem Philippe-et, a Procope egyik pincérét, aki az ablaküvegen át barátságosan intett felém, közömbösen sétáltam el a Hárem nevű kis ékszerbolt csillogó kirakata előtt, és rákanyarodtam a Saint-Germain bulvárra. Időközben eleredt az eső, az elsuhanó autók vizet fröccsentettek rám, és én, mialatt rendületlenül masíroztam végig a bulváron, szorosabbra húztam a sálamat.

Miért van az, hogy a borzalmas vagy csüggesztő dolgok mindig novemberben történnek? A boldogtalanság szempontjából ez volt számomra az elképzelhető legrosszabb időszak. Ebben a hónapban az elültethető virágok választéka a lehető legszűkebb.

Beleütköztem egy üres kólásdobozba, ami lassan tovagurult a járdán, majd végül megakadt a csatornában.

„Kerek kavicsot visz az ár, egy pillanat, és nincs sehol…” Olyan volt minden, mint Anne Sylvestre-nek ebben a hihetetlenül szomorú dalában, a „La chanson de toute seule”-ben{5}; a guruló kavicsokról, amelyek pillanatok múlva elmerülnek a Szajnában. Mindenki elhagyott. Papa meghalt, Claude eltűnt, és én olyan egyedül voltam, mint még soha életemben. Ekkor megszólalt a mobilom.

– Halló! – szóltam bele, és kis híján félrenyeltem.

A puszta gondolatra, hogy hátha Claude az, szétáradt bennem az adrenalin.

– Mi történt, szívem?

Bernadette, mint mindig, most is rögtön a tárgyra tért.

Egy taxis csikorogva fékezett mellettem, és dudált, mint egy eszelős, mert egy biciklista nem adta meg neki az elsőbbséget. A dudának apokaliptikus hangja volt.

– Az isten szerelmére, mi ez? – kiáltotta a készülékbe Bernadette, még mielőtt egy szót szólhattam volna. – Minden rendben? Hol vagy?

– Valahol a Saint-Germain bulváron – feleltem keserűen, és egy pillanatra egy üzlet kihúzható ponyvája alá húzódtam, ahol tarka, kacsafejű esernyőket árultak.

A hajamból is eső csöpögött, és átcsapott fölöttem az önsajnálat terebélyes hulláma.

– Valahol a Saint-Germain bulváron? Az ég szerelmére, mi dolgod van most ott? Hiszen azt írtad, valami közbejött!

– Claude elment – mondtam, és beleszipogtam a telefonba.

– Hogy érted azt, hogy elment? – Bernadette hangja, mint mindig, ha Claude-ról volt szó, egy hangyányival türelmetlenebb lett. – Megint alámerült az a barom, és nem jelentkezik?

Ostobaságomban meséltem Bernadette-nek Claude eltűnési hajlamáról, amit ő egyáltalán nem talált mulatságosnak.

– Örökre elment – zokogtam fel. – Elhagyott. Olyan szerencsétlen vagyok.

– Hajaj, édes istenem… – Bernadette hangja felért egy öleléssel. – A mindenségit… Szegény, szegény kis Aurélie-m… Hogy történt?

– Új… nője… van… – jajongtam. – Tegnap, mire hazamentem, lába kelt minden holmijának, és otthagyott egy cédulát… egy cédulát…

– Még csak nem is személyesen közölte? Micsoda seggfej! – Bernadette a szavamba vágott, és dühösen kapkodta a levegőt. – Mindig mondtam neked, hogy seggfej. Mindig mondtam! Egy cédulát! Ez igazán egy utolsó… a legislegutolsó…

– Kérlek, Bernadette…

– Micsoda? Még véded is azt a baromállatot?

Némán ráztam meg a fejemet.

– Most ide figyelj, aranyom – mondta Bernadette, és én összepréseltem a szemem. Ha Bernadette „Most ide figyelj”-jel kezdi a mondatot, többnyire valami elvi véleménynyilvánítás következik, ami ugyan sokszor helytálló, de nem könnyű elviselni. – Felejtsd el ezt az idiótát, amilyen gyorsan csak lehet. Most persze fájdalmas…

– De még mennyire! – bömböltem.

– Aláírom, nagyon fájdalmas. De ez az alak tényleg elviselhetetlen volt, és szíved mélyén ezt magad is tudod. Most próbálj megnyugodni. Minden jóra fordul, és szavamat adom, hogy rövidesen megismerkedsz egy rendes, de igazán rendes pasival, aki meg tud becsülni egy ilyen csodálatos teremtést, mint te.

– Ó, Bernadette – sóhajtottam.

Bernadette könnyen beszél. A férje egy igazán nagyon rendes pasi, aki hihetetlen elnézéssel tűri hitvese fanatikus igazságszeretetét.

– Ide figyelj – mondta újra. – Most rögtön taxiba ülsz, és hazamégy, és mihelyt itt mindent elrendeztem, felugrom hozzád. Addigra szedd össze magad! Nincs itt semmiféle dráma.

Nyeltem egyet. Bernadette-től persze igazán kedves, hogy eljön hozzám, és vigasztalni próbál. De az a nyugtalanító érzésem támadt, hogy vigaszon egészen mást ért, mint én. Nem sok kedvem volt hozzá, hogy egész este azt hallgassam, milyen idióta, semmirekellő fráter az én volt kedvesem. Elvégre tegnap még együtt voltunk, és egy kicsivel több együttérzést díjaztam volna.

És ekkor a jólelkű Bernadette túllőtt a célon.

– Mondok én neked valamit, Aurélie – kezdte a maga ellentmondást nem tűrő pedagógusi hangján. – Én örülök, sőt boldog vagyok, hogy Claude elhagyott. Ha kíváncsi vagy a véleményemre: nagyobb szerencse nem is érhetett volna. Te tudniillik nem lettél volna képes szakítani. Tudom, ezt most nem szívesen hallod, de akkor is kimondom: szerintem meg kellene ünnepelni, hogy ez a senkiházi eltűnt az életedből.

– Örülök, hogy örömet szerezhettem neked – vágtam vissza valamivel élesebben, mint szándékoztam, és bár tudatalattimban éreztem, hogy barátnőm szavaiban van némi igazság, most éppen mérhetetlenül dühös voltam rá. – Tudod mit, Bernadette? Ünnepelj egyelőre magadban, és amennyiben mérhetetlen lelkesedésedben egyáltalán el bírod viselni, hagyd, hogy néhány napig még szomorkodjak. Megegyeztünk? Ha jót akarsz nekem, hagyj most békén!

Berekesztettem a beszélgetést, vettem egy mély levegőt, és kinyomtam a mobilt.

Nahát, ez remek. Most még Bernadette-tel is összebalhéztam. A ponyváról a járdára zuhogott az eső. Vacogva húzódtam egy sarokba, és latolgattam, nem lenne-e jobb mégis hazamenni. Csakhogy kirázott a hideg attól, hogy visszatérjek az üres lakásba. Hiszen még egy kismacskám se volt, hogy hazavárjon, és dorombolva hozzám bújjon, ha végigsimítom a bundáját. „Nézd csak, Claude, hát nem tündériek?” – kiáltottam, amikor Clément asszony, a szomszédom megmutatta a tigrismacska kölykeit, amelyek suta kis mozdulatokkal botlottak át egymáson a kosarukban.

Claude azonban allergiás volt a macskaszőrre, és különben se bírta az állatokat.

– Én az állatok közül csak a halakat viselem el – jelentette ki, amikor még csak pár hete ismertük egymást.

Voltaképpen már akkor tudhattam volna. A boldogság esélye egy olyan férfi oldalán, aki csak a halakat szereti, számomra, Aurélie Bredin számára elég csekély volt.

Elszántan nyitottam be a kis ernyőüzletbe, és vettem egy fehér pöttyös, égszínkék esernyőt, karamellbonbon színű kacsafej fogantyúval.

Ez lett életem leghosszabb sétája. Valamivel később eltűntek a bulvárt kétfelől szegélyező butikok és éttermek; bútorüzletek és fürdőszoba-berendezéseket áruló helyiségek váltották fel őket, aztán ezek is elmaradoztak, én pedig folytattam magányos utamat az esőben, érintve a nagy, homokszín házak kőhomlokzatát, amelyek a szemnek vajmi kevés érdekességet nyújtottak, és rendezetlen gondolataimat, érzéseimet sztoikus nyugalommal viszonozták.

Az Orsay rakpartba torkolló bulvár végén jobbra kanyarodtam, és átkeltem a Szajna túloldalára, a Concorde tér irányába. A tér közepén sötét mutatóujjként meredezett az obeliszk, és úgy tetszett, a maga egyiptomi fenségében semmi köze a körülötte lázasan cirkáló sok kis bádogautóhoz.

Ha az ember boldogtalan, vagy nem lát semmit, és a világ teljes jelentéktelenségbe süllyed, vagy túl világosan lát, és egyszeriben minden jelentőségre tesz szert. Egészen banális dolgok, például a pirosról zöldre váltó közlekedési lámpa is eldöntheti, jobbra fordulunk-e vagy balra.

Így történt, hogy néhány perccel később már a Tuileriákon sétáltam keresztül, bánatos kis alak egy pöttyös esernyő alatt, aki lassan, könnyedén fel-le mozogva haladt a teljesen néptelen parkon át, majd a Louvre irányában elhagyta azt, alkonyatkor végiglibegett a Szajna jobbpartján, érintette az Île de la Citét, a Notre-Dame-ot, a város sorra kigyúló fényeit, végül megállapodott a kis Lajos Fülöp hídon, amely a Szent Lajos-szigetre vezet.

A mélykék ég bársonyköpenyként borult Párizsra. Még nem volt egészen hat óra, az eső fokozatosan elállt, én pedig kissé kimerülten hajoltam át az öreg híd kőkorlátján, és merengve néztem a folyót. Az utcai lámpák vibrálva-szikrázva tükröződtek a sötét vízben – varázslatos és törékeny látvány volt, mint minden, ami szép.

Nyolcórányi séta, sok ezer lépés és még egyszer annyi gondolat után érkeztem meg erre a csendes helyre. Ennyi időbe telt, hogy felfogjam: a szakadék mélységű szomorúságot, amely ólomsúlyként nehezedik szívemre, nem csak az a tény okozza, hogy Claude elhagyott. Harminckét éves voltam, és nem ez volt az első alkalom, hogy egy szerelemnek vége szakadt. Mentem a magam útján, volt, hogy elhagytak, és ismertem Claude-nál, az ütődött csodabogárnál sokkal rokonszenvesebb férfiakat is.

Azt hiszem, ez az érzés: hogy minden felbomlik, megváltozik, hogy férfiak, akik a kezemet fogták, egyszer csak örökre eltűnnek – ez rántotta ki alólam a talajt. A végtelen világ és köztem többé nem volt semmi más, csak egy kis fehér pöttyökkel teleszórt, égszínkék esernyő.

Ettől a felismeréstől persze semmi sem lett jobb. Egyedül álltam egy hídon, néhány autó elhajtott mellettem, a szél arcomba fújta a hajam, és úgy markoltam a kacsafejű ernyőt, mintha attól félnék, hogy ez is elrepül.

– Segítség! – suttogtam, és megtántorodva dőltem a korlátnak.

– Kisasszony! Ó, mon Dieu, kisasszony, ne tegye! Várjon még, arrêtez!

A hátam mögül szapora léptek hallatszottak. Megijedtem.

Az ernyő kicsúszott a kezemből, félfordulattal lepattant a korlátról, majd örvénylő, táncos mozdulatokkal cikázott lefelé, mielőtt alig hallható csobbanással hasmánt a vízbe hullott.

Megzavarodva fordultam hátra, és egy fiatal rendőr sötét, aggodalmasan vizslató szemébe néztem.

– Minden rendben? – kérdezte izgatottan.

Nyilvánvalóan öngyilkosjelöltnek tartott.

Bólintottam.

– Hát persze, természetesen. Minden a legnagyobb rendben.

Még egy kis mosolyt is sikerült az arcomra erőltetnem. A rendőr felhúzta a szemöldökét, mintha egy szavamat se hinné.

– Egy szavát se hiszem el, kisasszony – mondta. – Már jó ideje figyelem. Nem úgy áll itt, mint akinél minden a legnagyobb rendben van.

Meghökkenve hallgattam, és néhány pillanatig a fehér pöttyös esernyő után néztem, amely komótosan ringott tova a Szajnán. A rendőr követte a tekintetemet.

– Mindig ugyanaz a história! – jelentette ki. – Tudom én, hogy van ez az ilyen hidakkal. Csak a minap fogtunk ki valamivel lejjebb egy fiatal lányt a jeges vízből. Ha valaki túl sokáig ácsorog a hídon, biztosra vehetjük, hogy vagy őrülten szerelmes, vagy arra készül, hogy a vízbe ugorjon. – A fejét rázta. – Soha nem értettem, miért vonzódnak a szerelmesek és az öngyilkosok éppen a hidakhoz.

Fejtegetése végére érve ismét gyanakvón méregetett.

– Nagyon ziláltnak látszik, kisasszony. Ugye nem akart valami ostobaságot művelni? Egy ilyen szép fiatal teremtés. A hídon.

– Szó sincs róla! – biztosítottam. – Amellett a hidakon tök normális emberek is szeretnek elidőzni, egyszerűen azért, mert jólesik nézni a vizet.

– De maga nagyon szomorúan nézi. – A fiatalember nem tágított. – És az imént nagyon is úgy festett, mintha ugrani akarna.

– Micsoda zagyvaság! – vágtam vissza.– Csak egy kicsit megszédültem – tettem hozzá gyorsan, és önkéntelenül a hasamra tettem a kezem.

– Ó, pardon! Bocsásson meg, kisasszony… asszonyom! – Zavart mozdulattal tárta szét a kezét. – Igazán nem sejthettem… Ön… állapotos? Akkor egy kicsit jobban ügyelhetne magára, ha nem veszi zokon. Megengedi, hogy hazakísérjem?

Megráztam a fejem, és már-már elnevettem magam. Nem, terhes aztán igazán nem voltam.

A fiatal rendőr félrebillentette a fejét, és gálánsan mosolygott.

– Biztos benne, asszonyom? A francia rendőrség védelme megilleti önt. Nehogy elessen nekem. – Aggodalmasan pillantott lapos hasamra. – Mikorra várja?

– Nézze, uram! – feleltem nagyon határozottan. – Nem vagyok terhes, és a közeljövőben minden bizonnyal nem is leszek. Egyszerűen megszédültem egy kicsit, ennyi az egész.

És ez nem is volt csoda, hisz mindössze egy csésze kávé volt a gyomromban.

– Ó, asszonyom… úgy értem, kisasszony! – A rendőr látható zavarban hátrált egy lépést. – Ezer bocsánat, nem akartam tolakodni…

– Semmi baj – sóhajtottam, és vártam, hogy elmenjen.

A sötétkék egyenruhás fiatalember azonban csak állt és állt. Prototípusa volt a párizsi rendőrnek; láttam már hozzá hasonlókat az Île de la Citén, a rendőrkapitányság székhelye környékén. Magasak voltak, nyúlánkak, jóképűek, mindig készek egy kis flörtre. Ez a példány szemlátomást feladatának tekintette, hogy az őrangyalomként lépjen fel.

– Hát akkor…

Háttal a korlátnak dőltem, és megpróbáltam egy mosollyal távozásra bírni. Egy idősebb, esőköpenyes férfi ment el mellettünk, és érdeklődő pillantást vetett ránk.

A rendőr a sapkájához emelte két ujját.

– Hát, ha mást nem tehetek önért…

– Nem, igazán nem.

– Akkor csak vigyázzon magára.

– Úgy lesz.

Összeszorítottam a szám, és néhányszor bólintottam. Huszonnégy órán belül másodszor figyelmeztettek, hogy vigyázzak magamra. Búcsút intettem, majd megfordultam, és ismét a korlátra könyököltem. Elmélyedve tanulmányoztam a Notre-Dame-székesegyházat, amely középkori űrhajóként emelkedett ki az Île de la Cité végének sötétjéből.

A hátam mögül köhécselést hallottam, és hátamat megfeszítve lassan ismét a járda felé fordultam.

– Nos? – kérdeztem.

– Mármost melyik a helyes? – kérdezte a rendőr, és úgy vigyorgott, mint George Clooney a Nespresso-reklámban. – Kisasszony vagy asszony?

Atyaisten. Dagonyázni akartam a boldogtalanságban, erre egy rendőr ki akar kezdeni velem.

– Kisasszony, mi más – feleltem, és a menekülés mellett döntöttem.

A Notre-Dame harangjai zúgtak a fülemben, én pedig gyors léptekkel végigmentem a hídon, és beléptem a Szent Lajos-szigetre.

Némelyek szerint a Szajnának ez a kis szigetecskéje, amely közvetlenül a sokkal nagyobb Île de la Cité mellett terül el, és csak hidakon érhető el, Párizs szíve. Ám ez az öreg szív lassan, nagyon lassan dobog. Ritkán jártam erre, és mindig újra meg újra ámulatba ejtett a sziget nyugalma.

Amikor bekanyarodtam a Szent Lajos utcába – ez a főutca, ahol kis üzletek és éttermek sorakoznak békésen egymás mellett –, a szemem sarkából láttam, hogy tisztes távolságból egy magas, vékony fickó követ. Az őrangyal nem tágított. Voltaképpen mit gondol ez az ember? Hogy a következő hídon újra próbálkozom?

Sietősre fogtam a lépteim, szinte már futottam, hogy aztán berontsak a legközelebbi, még kivilágított üzletbe. Egy kis könyvesbolt volt, és amikor betoppantam az ajtaján, eszembe sem jutott volna, hogy ez a lépés örökre megváltoztatja az életem.

Az első pillanatban azt hittem, a könyvesboltban nincs senki. Valójában csak úgy tele volt zsúfolva könyvekkel, polcokkal és asztalkákkal, hogy nem vettem észre a tulajt, aki a helyiség túlsó végén lehajtott fejjel állt egy régimódi pénztárgép mögött; ezen az asztalon is könyvhegyek álltak vakmerő alakzatokban. Az illető egy képeskönyvbe merült, amelyet végtelen óvatossággal lapozgatott. Olyan békés látványt nyújtott ez az ezüstösen ősz, hullámos hajú férfi a félhold alakú olvasószemüvegével, hogy nem mertem megzavarni. Megálltam ebben a melegből és sárgás fényből szőtt gubóban, és a szívem máris nyugodtabban vert. Óvatosan kilestem az utcára. A kirakat előtt, amelyre megfakult aranybetűkkel írták ki, hogy Librairie Capricorne Pascal Fermier, megpillantottam őrangyalomat, aki úgy tett, mintha behatóan tanulmányozná a kiállított könyveket.

Önkéntelenül nagyot sóhajtottam, az öreg könyvkereskedő pedig felpillantott könyvéből, és mielőtt olvasószemüvegét feljebb tolta volna, meglepetten mért végig.

– Á, jó estét, kisasszony, nem is hallottam, mikor belépett – mondta barátságosan, és jóságos ábrázatával, okos szemével, finom mosolyával Marc Chagallnak egy műtermében készült fényképét juttatta eszembe – csak éppen a kezéből hiányzott az ecset.

– Jó estét, uram – válaszoltam kissé zavarban. – Bocsásson meg, igazán nem akartam megijeszteni.

– Ugyan, szó sincs róla – emelte fel a kezét. – Csak úgy rémlett, az imént már bezártam. – Az ajtóra pillantott, amelynek zárjában valóban ott volt a kulcscsomó, és a fejét csóválta. – Lassan egyre feledékenyebb leszek.

– Tehát voltaképpen már zárva van? – kérdeztem, majd előbbre léptem, reménykedve, hogy az őrangyal tovarepült a kirakat elől.

– Nézzen csak körül nyugodtan, kisasszony. Erre mindig kell hogy legyen idő. – Mosolyogva kérdezte: – Keres valami konkrét címet?

Egy konkrét férfit keresek, aki igazán szeret, válaszoltam magamban. Menekülök egy rendőr elől, aki azt hiszi, le akarok ugrani a hídról, és most csak úgy teszek, mintha könyvet szeretnék venni. Harminckét éves vagyok, és elvesztettem az esernyőmet. Azt szeretném, hogy történjen velem végre valami jó.

A gyomrom hallhatón megkordult.

– Nem… nem, semmi konkrétat – mondtam gyorsan. – Valami, hogy is mondjam, valami szépet.

Elvörösödtem. A boltos most alighanem afféle primitív nőcinek tart, akinek kifejezőkészsége a semmitmondó „szép” szóig terjed. Reménykedtem, hogy szavaim legalább a gyomrom korgását elfedték.

– Nem kér egy kekszet? – kérdezte Chagall úr, és felém kínált egy aprósüteménnyel teli ezüsttálkát.

Rövid habozás után hálásan kivettem egy darabot. Az édes süteményben volt valami vigasztaló, és a gyomrom rögtön lecsillapodott.

– Tudja, ma még nem igazán volt időm enni – magyaráztam majszolás közben.

Lányos zavaromban hirtelen azokhoz az ódivatú emberekhez sorolódtam, akik kötelességüknek érzik, hogy mindig mindent megmagyarázzanak.

– Előfordul az ilyesmi – mondta Chagall úr; más megjegyzést nem fűzött zavaromhoz. – Odaát – mutatott egy regényekkel megrakott asztalra – talán megtalálja, amit keres.

Megfogadtam a tanácsát, és negyedórával később egy kis fehér egyszarvúval díszített, narancssárga papírzacskóval hagytam el a Capricorne könyvesboltot.

– Jó választás – mondta Chagall úr, mialatt becsomagolta a könyvet, amelyet egy fiatal angol szerző írt, és a címe – A nő mosolya – rokonszenvesen hangzott. – Tetszeni fog magának.

Bólintottam, és fülig elvörösödve kotortam össze a pénzt. Alig sikerült leplezni zavaromat, amit Chagall úr, bezárva mögöttem az ajtót, talán túlfűtött olvasói várakozásnak tulajdoníthatott.

Mély levegőt vettem, és végignéztem az üres utcán. Újdonsült hatósági barátom felhagyott a nyomon követéssel. Annak a valószínűsége, miszerint valaki könyvvásárlás után ugrik le valamelyik Szajna-hídról, statisztikai szempontból a jelek szerint igen csekély lehetett.

Mégsem ettől jöttem zavarba. Mi több, a zavarom hamarosan izgalommá fokozódott, amitől lépteim felgyorsultak, és heves szívdobogással beültem egy taxiba.

A könyvben, amelyet csinos narancssárga csomagolásában becses kincsként szorítottam a mellemhez, már az első oldalon találtam egy mondatot, amely megdöbbentett, kíváncsivá tett, valósággal felvillanyozott.

A történet, amelyet szeretnék elbeszélni, egy mosollyal kezdődik, és egy kis vendéglőben ér véget, amelynek sokat ígérő neve Temps des Cerises, és Saint-Germain-des-Prés-ben található, ott, ahol Párizs szíve dobog.

Ez lett a második éjszaka, amikor alig aludtam valamit. Ezúttal azonban nem holmi csalárd szerető fosztott meg a pihenéstől, hanem – ki hitte volna egy nőről, akit a legnagyobb jóindulattal sem lehet szenvedélyes olvasónak minősíteni – egy könyv! Egy könyv, amely az első mondatoktól kezdve elbűvölt. Egy könyv, amely néha szomorú volt, ugyanakkor olyan mulatságos, hogy időnként hangos nevetésre fakasztott. Egy könyv, amely egyszerre volt csodaszép és titokzatos, mert még a legbuzgóbb regényolvasó is ritkán botlik olyan szerelmi történetbe, amelyben saját családi vendéglője játszik központi szerepet, és a hősnő jellemzése olyan, mintha az ember tükörbe nézne – történetesen egy olyan napon, amikor minden sikerül neki, és nagyon-nagyon boldog.

Amikor hazaértem, átázott holmimat a fűtőtest fölé akasztottam, és fehér pizsamába bújtam. Főztem magamnak egy nagy kanna teát, megkentem néhány szendvicset, és meghallgattam az üzenetrögzítőmet. Bernadette háromszor is megpróbált elérni, és elnézést kért, amiért „egy elefánt empátiájával” taposott bele az érzelmeimbe.

Szövege hallatán mosolyognom kellett. „Hallgass ide, Aurélie, ha e miatt az idióta miatt bánkódnod kell, hát bánkódj, de kérlek, béküljünk ki, és jelentkezz, jó? Állandóan te jársz az eszemben.”

A mérgem persze már rég elillant. A sáfrányszínű dívány melletti rattanasztalkára raktam a tálcát a teával, a szendvicsekkel és a kedvenc csészémmel, majd rövid megfontolás után a következő SMS-t küldtem barátnőmnek:

„Drága Bernadette, olyan rossz, ha igazad van. Felnéznél hozzám szerda délelőtt? Előre örülök neked, de most lefekszem aludni. Puszi, Aurélie.”

Az alvás persze kamu volt, de különben a színtiszta igazat írtam. A Capricorne könyvesbolt papírzacskóját behoztam az előszobai komódról, és óvatosan a tálca mellé tettem. Különös érzés fogott el, mintha már akkor sejtettem volna, hogy ez lesz a csakis az én személyemnek szóló varázscsomag.

Rövid ideig azonban még türtőztettem a kíváncsiságomat. Először elkortyolgattam a teát, megettem a szendvicseimet, aztán felálltam, és áthoztam a hálószobából a gyapjútakarót.

Mintha még egy ideig késleltetni akartam volna a pillanatot, amikor kezdetét veszi az igazi élmény.

Mindezek után végre kivettem a zacskóból a könyvet, és felütöttem.

Ha most azt állítanám, hogy a következő órák elröppentek, ez csak a fele lenne az igazságnak. Valójában úgy elmerültem a történetben, hogy azt sem tudtam volna megmondani, egy, három vagy hat óra telt-e el. Ezen az éjszakán cserbenhagyott az időérzékem – úgy léptem be a regénybe, mint Jean Cocteau egy régi, fekete-fehér filmjének, az Orpheusznak a szereplői; a filmet még gyerekkoromban láttam az apámmal. Csak én nem egy futólag megérintett tükrön, hanem egy könyvborítón át léptem be oda.

Az idő hol kitágult, hol összeszűkült, hogy aztán teljesen elenyésszen.

Rögtön a fiatal angol szerző pártjára álltam, aki szenvedélyesen franciabarát kollégája síszenvedélye következtében (komplikált lábtörés Verbier-ben) Párizsba vetődik. Az Austin autógyárban dolgozik, ahol az a feladata, hogy a hosszú hónapokra munkaképtelen vezető piackutató helyett népszerűsítse Franciaországban a Mini Coopert. Az a probléma, hogy a franciatudása éppoly kezdetleges, mint a franciákról szerzett tapasztalatai, és a francia nemzeti lelkületet teljesen félreismerve abban reménykedik, hogy Párizsban (de legalábbis a párizsi üzleti életben) mindenki beszéli a brit birodalom nyelvét, és kész vele együttműködni.

Sok minden elborzasztja, például a párizsi autósok merész vezetési stílusa, akik hatos sorokban tülekednek kétsávos utcákon, a legcsekélyebb mértékben sem veszik figyelembe, ami a hátuk mögött történik, és az autósiskolák aranyszabályát – „visszapillantó tükör, külső tükör, indíts!” – az „indíts!”-ra rövidítik. Attól is megriad, hogy horpadásait és karcolásait a francia elvből nem hozatja rendbe, és hidegen hagyják az olyan reklámszövegek, mint a Mini – it’s like falling in love, mert autók helyett inkább nőkkel szerelmeskedik.

A hős csinos francia nőket hív meg vacsorára, és kisebb krízisen esik át, mivel azok „Ó, hogy én milyen éhes vagyok!” felkiáltással a teljes (és méregdrága) menüt megrendelik, de utána legföljebb háromszor piszkálnak bele a salade au chèvre-jükbe{6}, négy falatot szúrnak villára a boeuf bourguignonból{7}, és két kiskanállal vesznek a crème brûlée-ből, mielőtt az evőeszközt kecsesen a csaknem érintetlen fogásba ejtenék.

A sorban állásról a francia még mit sem hallott, és az időjárásról itt senki sem társalog. Miért is tennék, amikor annyi érdekesebb téma akad! Tabuk pedig jóformán nem léteznek. Kíváncsiak, hogy harmincas évei derekán miért nincsenek még gyerekei („Tényleg nincsenek? Még egyetlenegy sem? Nulla?”), mi a véleménye az amerikaiak afganisztáni politikájáról, az indiai gyerekmunkáról, és vajon eléggé hatszögletűnek tartja-e Vladimir Wroschtnak a La Borg nevű galériában látható, kenderből és hungarocellből készült műalkotásait (nem ismeri sem a művészt, sem a képcsarnokot, sem a „hatszög” szó jelentését), elégedett-e a nemi életével, és hogyan viszonyul azokhoz a nőkhöz, akik festik a szeméremszőrzetüket?

Más szóval: hősünk egyik ájulásból a másikba esik.

Ő a tipikus angol gentleman, aki igazából nem is szeret beszélni – most meg egy csapásra mindenről nyilatkoznia kell, méghozzá minden lehetséges és lehetetlen helyszínen: a cégnél, a kávéházban, a liftben (négy emeletet érintve élénken és elvi alapon meg lehet tárgyalni a banlieue-k, a párizsi elővárosok autógyújtogatásait), a piszoárban (örvendetes vagy hátrányos-e a globalizáció), és természetesen a taxiban, mivel a francia taxisofőröknek, londoni kollégáikkal ellentétben, minden témáról véleményük van (amit ki is fejtenek), az utasnak pedig tilos az üvegfal mögött némán a saját gondolataiba merülnie.

Mondjon végre valamit!

Az angol végül mindezt brit humorral tűri. És amikor néhány tévelygést és zűrzavart követően fülig beleszeret a bűbájos és kissé szeszélyes Sophie-ba, a brit understatement találkozik a francia csűrés-csavarással, ami számos félreértéshez és bonyodalomhoz vezet. Mígnem a végén minden igazi szívélyes egyetértésbe torkollik. Ha nem is egy Mini Austinban, hanem egy Temps des Cerises nevű kis vendéglőben. Piros-fehér kockás abroszok között. A Princesse utcában.

Az én vendéglőmben! Efelől semmi kétség.

Becsuktam a könyvet. Reggel hat óra volt, és immár újra hittem a szerelem lehetőségében. Háromszázhúsz oldalt olvastam el, és nem éreztem semmi fáradtságot. Ez a regény olyan volt, mint egy fantasztikusan üdítő kirándulás egy másik világba – miközben ez a másik világ sajátosan ismerősnek tetszett.

Ha egy angol ilyen pontos leírást adhatott egy vendéglőről, amely, mondjuk, a Coupole-lal vagy a Brasserie Lipp-pel ellentétben nem szerepel minden útikalauzban, akkor legalább egyszer meg is kellett ott fordulnia.

És ha a regény hősnője a megszólalásig hasonlít rám – egészen a röppenő zöld selyemruháig, amely ott lóg a ruhásszekrényemben, és a nagy, ovális gemmával díszített gyöngysorig, amelyet a tizennyolcadik születésnapomra kaptam –, akkor az vagy egy kolosszális véletlen, vagy pedig az illető már találkozott velem.

Ha azonban a szóban forgó nő élete legboldogtalanabb napján egy könyvesboltban éppen ezt a könyvet választotta ki könyvek százai közül, az már nem lehet véletlen. Maga a sors szólt hozzám. De mit akart mondani?

Töprengve fordítottam meg a könyvet, és egy rokonszenves, rövid, szőke hajú, kék szemű férfi fényképét tanulmányoztam, aki valamilyen angliai park padján ült, és karját hanyagul kinyújtva a támlán rám mosolygott.

Néhány pillanatra lehunytam a szemem, és azon gondolkodtam, láttam-e már valaha ezt az arcot, ezt a lefegyverző, fiús mosolyt. De hiába kutakodtam agyam rekeszeiben – nem találtam rá erre az arcra.

A szerző neve – Robert Miller – ugyanígy nem árult el semmit.

Nem ismertem semmiféle Robert Millert, mi több, voltaképpen egyetlen angolt sem ismertem, eltekintve persze az angol turistáktól, akik időnként betévedtek az éttermembe, meg serdülő koromból az angol cserediáktól, aki Walesből jött, és vörös hajával, szeplős képével úgy festett, mint Flipper, a tévéből ismert delfin barátja.

Figyelmesen tanulmányoztam a szerző rövid életrajzát.

Robert Miller, mielőtt első regényét, A nő mosolyát megírta, egy nagy angol autóvállalat mérnöke volt. Szereti a régi autókat, Párizst és a francia konyhát; Rocky nevű yorkshire terrierjével egy London környéki kis házban él.

– Ki vagy te, Robert Miller? – kérdeztem félhangon, és visszatértem a parkban ülő férfi képéhez. – Ki vagy? És honnan ismersz engem?

És egyszer csak formálódni kezdett a fejemben egy gondolat, amely egyre jobban megtetszett.

Meg akartam ismerkedni ezzel az íróval, aki azon túl, hogy legsötétebb óráimban visszaadta az életkedvemet, valamilyen rejtélyes kapcsolatban is állt velem. Írni fogok neki, és köszönetet mondok. Utána pedig meghívom egy varázslatos estére a vendéglőmbe, és kiderítem, hogy is áll a dolog ezzel a regénnyel.

Felültem, és mutatóujjammal megcéloztam Robert Millert, aki ezekben a pillanatokban talán éppen a kutyusát sétáltatta valahol a Cotswolds lankáin.

– Mr. Miller, még látjuk egymást!

Miller úr rám mosolygott, és én furcsa módon egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy sikerül majd rátalálnom új (és egyetlen!) kedvenc írómra.

Honnan is sejthettem volna, hogy ez az író történetesen úgy irtózik a nyilvánosságtól, mint a pestistől?

{1} csokoládétorta

{2} hagyományos provence-i halleves

{3} égetett krém

{4} kakas vörösborban

{5} A magányos nő dala

{6} kecskesajtos saláta

{7} burgundi marharagu