FEJŐS ÉVA

HOLIDAY

A szerző elérhetőségei:

www.facebook.com/fejoseva1

fejoseva@fejoseva.com

www.fejoseva.com

Hírek, új könyvek, kedvezmények, kiadói kapcsolat, webshop:

www.erawan.hu

shop@erawan.hu

Copyright © Fejős Éva, 2016

© Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva

A novellákat szerkesztette: Münz András

Borítóterv: Cantinart

A szöveget gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-94-7

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

A novellák szereplői költött alakok, akik mindannyian léteznek – a fantáziámban. Még az is lehet, hogy korábban már találkoztál valamelyik regényemben egyik-másikukkal, vagy talán a későbbiekben kerül majd sor egy ilyen találkozásra…

Mielőtt belekezdesz…

Tudom, hogy a regényeimhez szoktál hozzá, és itt most olyan tömény válogatást kapsz a novellákból, mintha tíz regényt tartanál a kezedben. Hagyd, hogy rájöjj, hogyan élvezed legjobban ezt a kötetet: naponta csak egyet olvasol el, esetleg végigszaladsz az egészen, és egyesével újrakezded, vagy más tempót választasz.

A kötetben szereplő írások közül néhánnyal már találkozhattál e-könyvben (a Dalma 2011-ben kisregényben megjelent, de a terjedelme miatt később nem terveztem önálló könyvként kiadni), de az írások fele, vagyis öt novella vadonatúj történet, amit még e-verzióban sem olvashattál.

Számomra mit jelentenek ezek az írások? Kirándulást, szabadságot, és azt az élvezetet, hogy novellistaként, rövidebb történetekben is el tudom hozni az izgalmat, a feszültséget, hogy akkor is életre kelhet egy karakter, ha csupán néhány oldalt kap…

Néhány novellában messzire utaztatlak, némelyikben pedig itthon maradnak a szereplők. A helyszínek minden esetben valódiak, azok, ahol én magam is jártam.

Köszönöm a páromnak, hogy az írások helyszínét vele fedezhettem fel, és remélem, az utazásainkból hamarosan újra összeáll egy kötetnyi új novellahelyszín. :)

Ahogy mindig, anyunak hálás vagyok, többek közt azért, hogy írás közben nem kellett a „Mit együnk ma?”-problémakörrel foglalkoznom…

Köszönöm a Neckermann-nak a lehetőséget, hogy felfrissíthettem a tengeri hajós élményeimet idén nyár elején egy szuper tengerjárón.

A címadó novellát a mindannyiótok által ismert Rudi Zoltán fényképei inspirálták, amelyeket a Facebook-profilján láttam a Balaton mellett hullámzó levendulamezőről.

Jó utazást kívánok, akár képzeletben utazol a szereplőimmel, akár egy nyaralásra viszed magaddal a Holidayt!

Tartalom

Holiday

Máskülönben itt maradnék

Kövess most! - Instablog, csokiszív, bőrülés

Éjszaka Bangkokban

Hajónapló

Dalma

Lujza, Lilla és az ébredés

Nyári szerelem

Sötét oldal

Az ajándék

Holiday

– Még nem csomagoltál be? – Eltartom a fülemtől a telefont. Amikor Helga le akar cseszni, olyan a hangja, mintha mentőautó közeledne. Most időben megelőzöm a Doppler-effektust. Kicsit várok, hátha jön még egy kis sipítás, aztán visszaveszem a fülemre a mobilt.

– Nem kell sok cucc – felelem.

– De igen, kell. Ha nem tudnád, ez egy hosszú hétvége. Csütörtök, vagyis ma reggeltől vasárnap estig tart. És csomó mindenről döntést kell hoznunk.

Helga ilyen. Folyton döntést hoz, élete minden percében. Hol a gyerekei ügyében, hol a férje dolgaiban, az anyósáékéban, feltételezem, hogy a szomszédaikéban, most meg a szüleink dolgában is. Hozzáteszem, az enyémben szintén sokáig dönteni akart, és amíg kiskorú állampolgár voltam, meg is tette, bár csak három év van köztünk. De most már enyhén szólva is elmúlt az az idő.

– Jól van, mindjárt bedobálom a cuccokat és indulhatunk.

– Igyekezz, pár perc múlva elhagyjuk a bázist.

Bázisnak nevezi a lakásukat. Mindig idegesítő volt a nővérem szóhasználata, de ezt még sosem hallottam tőle.

Kidobálom a sporttáskából a büdös, nedves cuccokat, amiket elfelejtettem kivenni tegnap, aztán berakok egy fürdőgatyát, két tiszta pólót, a fogkefémet, borotvát, két alsógatyát. Végül még a szennyesből is kiveszek egy pólót, nem gáz, csupán egyszer volt rajtam, csak az utcán viseltem, nem a pályán.

Felkapom a napszemüvegemet, a vállamra dobom a táskát és leszáguldom az utcára. Helga még nincs sehol.

Aztán csak befut. Jobban bírtam, amikor a színes Volkswagen kisbuszt vezette, de azt tavaly nyugdíjazták. Azt legalább észrevettem, nem úgy, mint ezt a Fordot, amivel majdnem elüt, mire rájövök, hogy ő ül a volánnál.

Bedobnám a csomagtartóba a cuccomat, aztán meggondolom magam, mert tele van csomagokkal, mintha Helgáék két hétre mennének. Előre pattanok, a lábamnál elfér a táskám.

– Helló – mondom.

– Helló, Alfonz – süvít hátulról a hétéves.

– Szia, királylány – fordulok hátra, és a szöszi vigyorgóról a csokis szájú kicsire nézek. – Szia, Béni. – Majd adok egy puszit Helgának. – Azt hittem, Krisztián is jön.

– Dolgozik – feleli a tesóm. Egyesbe teszi a sebváltót, és nagyot döccenve elindul a jármű. A nővérem csodájára járok, hogy már vagy tizenöt éve kocsival jár, mégsem tanult meg vezetni. Én az ellenkezője vagyok: nem járok autóval, de ha a helyzet úgy hozza, bármilyen járművet elvezetek. Jogsim van, persze, kocsira viszont akkor is sajnálnék költeni, ha éppen lenne rá pénzem. Például azért lakom a belvárosban, hogy ne kelljen benzint, biztosítást, szervizt meg egyebeket fizetnem csak azért, hogy naponta kocsival tegyem meg azt a legfeljebb húsz-harminc kilométert, amit mennem kell. Hát nem hülyék az emberek? Van, aki havi ötszáz kilométer miatt autót tart.

– Kár – húzom le az ablakot.

– Huzat lesz a gyerekeknek – húzza fel abban a pillanatban a tesóm. – Ki fogod bírni ezt a másfél órát szellő nélkül. – Bekapcsolja a légkondit, beletúr a barna hajába, az orrára húzza a feje búbjáról a napszemüvegét, és azt mondja: – Hát akkor induljunk anyánk és apánk megmentésére.

Helgával nem lehet beszélgetni, ha vezet. Én legalábbis nem merek. Az autópályán sem megnyugtatóbb a technikája, hol kilencvennel poroszkál a belső sávban, leszarva, hogy a seggünkben jön egy bazi nagy Audi és ezerrel villog, aztán meg észbe kap, szépen behúzza a kormányt féktávon belül egy nálunk gyorsabban haladó kocsi elé a szélső sávban. Ezután váratlanul felgyorsít száznegyvenre, majd jön egy nagy fékezés, ha beérjük az előttünk lévőt, és még ő is rizikósnak ítéli a sávváltást. Igazán jó hír, hogy még él, meg a családja is. És láthatóan egyáltalán nem is észleli, milyen gáz, amit csinál. Az első leágazásnál megkérdezem, akarja-e, hogy vezessek, de felháborodik. A királylány hátul énekelget, a tesója néha kiált egyet. Nagyon jó kis kép ahhoz, hogy változatlanul eliszkoljak, amikor valaki túl közel akar hozzám kerülni, és felmerül a „milyen cuki gyerekek!”-téma. Igazából túl közel vagyok a gyerekekhez – vagyis két gyerekhez – a mindennapjaimban ahhoz, hogy tudjam, mennyire nehéz őket elviselni. Még akkor is, ha ők már nagyobbak.

Helga kezdi a beszélgetést, valahol Agárd környékén.

– Még mindig szereted a munkádat?

– Ja – felelem, és megragadom a kapaszkodót. Már tudom, hogy a tesómhoz hasonló vezetők miatt építenek ilyet az autókba.

– Csak azért kérdezem, mert ugye ez nem tarthat örökké. – Ez persze nem kérdés, hanem kijelentés. Fogadni merek, hogy gőze nincs a munkámról.

– Miért nem? – érdeklődöm.

– Hát mert ki lehet öregedni belőle.

– Igen? Akkor mit gondolsz Stefan Edbergről? Meg Toni Nadalról?

– Ugyan – legyint, és bennem megfagy a vér. Egy kézzel fogja a kormányt. – Ők híres teniszezők, de te mikor voltál az?

Bár nem akarom ebben a helyzetben felbosszantani, mégsem bírom ki válasz nélkül.

– Toni Nadal sosem volt jegyzett teniszező. Teniszezett, oké, de a pingpongban sikeresebb volt. Meg egyébként sem élsportolóról beszélünk, hanem edzőről, a világ egyik legsikeresebb teniszezőjének edzőjéről.

– Jó, de ő Rafa Nadal edzője! – Úgy hangsúlyozza Rafa nevét, mintha felháborodott volna a válaszomon.

– Részben Toni Nadal miatt ismeri a világ Rafát. Az ő nevelése.

– Aha, aztán már megint sérült. Láttam a tévében. Sínben volt a csuklója.

Most akkor erre lehet valamit mondani? A tesóm egészen fura érvrendszer mentén halad ebben a beszélgetésben (is). Hallgatok.

– Nem lesz nyugdíjad – áll elő a farbával Helga.

– Neked sem. Senkinek sem – legyintek. – Szóval ez nem érv.

– Nem kell mindig ellenzékben lenni – mondja. Na, ezt vártam. Hogy megint előjöjjön ez a „de jó nekünk”-szöveg. Nem tudom, mikor vált ilyen szűk látókörűvé, gondolom, akkor, amikor a férje bekerült a gyerekkori haverja bagázsába, és sorra kapja az állami megrendeléseket. Persze ezt nem úgy kell elképzelni, hogy dőlne hozzájuk a pénz, de érzik a biztonságot, ahogy mondják. Mindig van szép bevétel, nem úgy, mint amikor a nyomda, amit Krisztián vezet, és most már a sajátja, a megszűnés határán lavírozott. Most jönnek az állami meg ilyen-olyan mutyizós megrendelések, oké, van olyan, hogy az ember az „arccal a pénz felé”-elvet választja, és fapofával osztja vissza a pénzt feketén a zsebekbe, hogy ebből tartós előnye származzon. Biztos van, aki ezt meg tudja tenni, és nem moralizál rajta. De a hülye szövegre nem vagyok kíváncsi. Krisztián legalább tisztán látja a helyzetet, bár szerintem a korrupció miatt mindenkit le kéne ültetni, aki belekeveredik.

– Jól van, akkor mindenkinek szuper nyugdíja lesz, csak nekem nem, meg a többi léha teniszedzőnek – hagyom rá.

Béni közli, hogy pisilnie kell, anyja leinti, várjon. Ezzel a kérdéskörrel elvagyunk néhány kilométeren, végül Helga az utolsó pillanatban egy autóspihenőbe navigálja az autót. Hogy mennyire az utolsó pillanatban, azt jelzi, hogy alig tudjuk bevenni a kanyart, ritkán szokás száz kilométer per óra felett ilyen hirtelen döntést hozni.

Megkönnyebbülök, egyben felvetem a reggelizés lehetőségét is. Helga meglepetésemre azonnal belemegy.

Úgyhogy pár perccel később napernyő alatt ülünk egy nonstop nyitva tartó kajálda teraszán, az autópálya mellett.

– Most akkor miért is ez a hirtelen családi összejövetel? – kérdezem, amikor megérkezik a rántottám.

– Hát a hirdetés miatt. Ki tudja, milyen bonyodalom van köztük. Megőrültek. Vissza kell hozni őket a városba – hadarja Helga. Aztán rám kiált: – Kóstolás nélkül sózol?

– Aha.

– Legalább ne a gyerekeim előtt. Elvileg nem is lehetne só az asztalon.

Bólogatok, és még egy kört sózok.

– Én így szeretem. Alacsony a vérnyomásom, tudod. Meg sokat izzadok a pályán.

– Jól van, elég lesz annyi. Nem kell ráküldeni az egész sóbányát.

– Miért zavar az a hirdetés? És miért akarod visszahozni őket?

– Hát mert kezdenek megbolondulni. Nem tudom kontrollálni őket ilyen távolságból.

– Alig több mint húsz év van köztetek – emlékeztetem.

– És?

– Nem olyan öregek, hogy ne tudnának döntést hozni az életükről.

Rázza a fejét, nem mondja ki, de sejtem, arra gondol, hogy a legjobb döntést ő hozná mindenki helyett. Helyettem is.

A szüleink pár éve költöztek a nagyszüleim házába. Addig tényleg városi életet éltek, egy társasházi lakásban, amit, ha jól sejtek, Danira írattak, vagy Helgának adtak, nem tudom, engem sosem foglalkoztatott a pénz. Nem volt belőle sosem sok, de mindig elég arra, amire kellett. Persze nem akartam én semmi nagy dolgot, a lakásom kicsi, a hitelt rendesen fizetem. A srácokkal eljárok sörözni, a múltkor voltunk Nórával Máltán (igaz, hogy egy tornára mentünk, de az ő jegyét én fizettem). Más meg mi kéne?

Apám elvesztette a munkáját, vagy, hogy szebben mondjam, korengedménnyel nyugdíjazták. Anyám is nyugdíjas lett, és kitalálták, hogy nem fogják nyárra kiadni a nagyanyámék házát, hanem odaköltöznek. Még csak felújításra sem kellett extra pénz, mert évek óta minden tavasztól őszig ki volt adva, abból karbantartották, és mielőtt beköltöztek volna, csak festetni kellett. Én örültem a döntésüknek. Annyi nyarat töltöttem gyerekkoromban Paloznakon, azok voltak a legszebb vakációk. Gondoltam, anyámék most majd folyton vakációznak.

Kit érdekel a hirdetésük, vagy Facebook-posztjuk, vagy micsoda?

Helgát, nyilvánvalóan. Mert ő mindig intézkedni akar.

Pittyen a telefonom. Nóra sms-e érkezett meg. Most majd vissza kell írnom neki, hogy egyáltalán nem tudunk találkozni a hétvégén. Az anyámékkal programozom. Kis családi hétvége.

– Barátnő? – érdeklődik az autópályán a tesóm.

– Hogy érted? – adom a hülyét.

– Hát hogy csaj volt, nem?

– Aha. Az egyik – ásítok.

– Az egyik?! Még mindig itt tartasz? A kamaszkornál? – fakad ki, én meg elmosolyodom. Nagyon jól lehet őt húzni, nála mindig bejön. Gyerekkorunk óta bejön.

– Csak vicc volt – mondom később.

– Nagyon jó vicc. Főleg azok után, hogy Rudi úgy lépett le, ahogy – sziszegi felém fordulva. Nehezen állom meg, hogy ne fordítsam vissza a fejét az út felé. Szerencsére magától is ráérez, hogy még a lehető legbiztonságosabb az lenne, ha legalább nézné az utat.

– Oké. De az már mikor volt.

– Maradandó sérülést okozott.

Hát persze. Rudival úgy jött össze tizennyolc évesen, hogy Rudi éppen nős volt. Erre persze nem emlékeztetem, mert minek. Úgyis azt mondaná, hogy Rudi más, meg hogy ne hasonlítsam magam az exférjéhez. Mert Rudi híres színész. (Zárójelben teszem hozzá: volt. Ezt a világért nem mondanám hangosan, mert dacára, hogy ronda volt a válás, most biztos én lennék a lúzer Helga szemében.)

– De már kiheverted – mondom.

– Tudod is te, hogy kihevertem-e – sóhajt.

– És amúgy meg lehet élni abból, amit csinálsz? A teniszedzőségből? – kérdezi az elágazásnál. Úgy csinál, mintha nem beszélnénk hetente vagy kéthetente telefonon. Mintha egy idegennel készítene interjút.

– Hát ja. Amennyi nekem kell. A gyerekek közül a fiú a múltkor a döntőbe jutott egy szlovák tornán.

– Aha, kell a sikerélmény. És abból lett neked valami?

– Hogy érted?

– Hát pénz.

– Aha. Kétezer.

– Kétezer forint?! – hüledezik. Igazából jólesne ráhagyni.

– Euró.

– Euró? – Felém fordul. Csak el ne eressze a kormányt. – Hát akkor… – számol fejben – te nagyon is jól keresel. Félre tudsz tenni öreg napjaidra.

– Negyven vagyok – emlékeztetem. Ezzel persze a saját korát is eszébe juttatom.

– És… milyen gyakran van ilyen nagy bevételed?

– Ügyesek a srácok, de nem mindig lehet őket munkára fogni. Főleg a kiscsajt. A fiúk érdeklik. – Pszichológiai hadviselést kell folytatnom, hogy akarjanak dolgozni. A lány ügyesebb, de tizenhárom éves és úgy néz ki, mint aki tizennyolc. Izmos, száznyolcvan magas, barna kis szépség. A srácok nem hagyják békén, és bár magántanuló, most van valami fiú a sulijukból, akivel elment moziba egyszer-kétszer. A testvére nem annyira tehetséges, viszont tizennégy éves, és úgy küzd a pályán, mint egy oroszlán. Csak túl sok energiát tesz bele, nagyon kemény teniszt játszik, nem annyira jó a technikája, és ezért igen gyakran megsérül. Saját teniszpályájuk van a házuk kertjében, hétköznap minden reggel ott kezdek, hattól nyolcig edzünk, aztán délután folytatjuk. Szinte már ez a főállásom. Persze azért adok órákat bénázó felnőtteknek az egyik pályán, és gyerekeknek hetente kétszer egy másikon. De a két testvért már a versenyekre is én viszem. Apuka odaadja a hatalmas BMW-t, és azzal megyünk. Megesett már, hogy velük repültem. Nagyon durva, amibe ez a szülőknek kerül. A kislányból lehetne nagy bajnok, ha komolyan venné a teniszt. A sráccal nem tudom, mi lesz. Félek, hogy lesérül idő előtt, javítani kell a technikáján, könnyedebbé tenni a szerváját, a fonákját. Pár hónapja dolgozunk ennyire komolyan együtt, de nem szoktam a gyerekekhez, a lánykönnyekhez, nem tudom, meddig fogom csinálni. Általában egy idő után megunom a dolgokat.

– Kétezer euró, az több mint félmillió forint – végez Helga a számolással.

– Aha.

– Nyilván elköltötted. Valami hülyeségre.

– Mint amikor a zsebpénzemből ejtőernyős figurákat vettem. Vigyázz, stoptábla.

– Látom.

– Meg kellett volna állni.

– Nem jött senki.

– Oké, de ez a szabály, ugye tudod? Rohadt nagy bírságot kaphatsz egy ilyen húzásért – jelzem. Tulajdonképpen leszarom a büntetést, de a bőrünket viszi a vásárra.

– De mennyi ejtőernyős figurát vásároltál! Az egész zsebpénzedet arra költötted – hagyja figyelmen kívül a KRESZ-oktatást. – Nekem semmit sem vettél belőle.

– Neked is volt zsebpénzed – emlékeztetem a nyilvánvaló tényre.

Egyre ismerősebb a táj. Meg akarom kérni a tesómat, hogy tegyünk a csopaki strand felé egy kerülőt, de magától megteszi. Brigi nyűgös, azonnal fürdeni akar a Balatonban, Béni sírni kezd, ki tudja, miért. De mi a balatoni nyaraknál járunk Helgával, a gyerekkorunkban. Amikor júniustól augusztusig bicajjal jöttünk le a tóhoz, kiborultunk a levendula szúrós szagától, mindig kértük a nagyanyánkat, hogy ne ültesse a szobánk ablaka alá, a teraszon a gyerekkori lecsókra emlékszem, meg nagyapám csónakjára, amellyel horgászni járt, és minket is kivitt a vízre. A horogra, ami beleakadt a lábamba, még most is ott a heg a vádlimon. Helga tanult pecázni, nyomot hagyott rajtam a bénázása. A frissen sült lángos, az édes főtt kukorica (sok sóval). Tündi, a legszebb csaj Füreden. Az első csók. Az első szakítás, az első csalódás. Az első és utolsó nagy bőgés.

– Itt találkoztam először Rudival – mutat a Malom étteremre Helga. – Emlékszel?

– Nem voltam ott. Nem jártam színészhaknikra – rázom a fejem.

– Nagyon… emlékezetes volt – feleli ábrándos hangon.

– Itt voltál először szerelmes? – hajol közénk Brigi. Hosszú szőke haját közénk fújja a szél.

– Öööö… barátság volt.

– Gyereketek született – közli a hétéves. Hallgatunk. – Dani a gyereked, nem?

– Igen, de hiszen ezt tudod.

– De azt mondtad, Rudi hülye volt.

– Ilyet én nem mondtam – mentegetőzik Helga. – Csak azt, hogy néha… kiállhatatlan volt.

– Az ugyanaz, nem?

– Jézusom, Brigi, hallgass el egy kicsit – kéri a testvérem, de már nem tér vissza a nosztalgia az autóba.

Néhány perc, és Paloznakon vagyunk.

Fejős Éva eddig megjelent művei:

Holtodiglan (1999)

Bangkok, tranzit (2008, új kiadás: 2013)

Hotel Bali (2008, új kiadás:2014)

Csajok (2009; új kiadás: 2016)

Eper reggelire (2009; új kiadás: 2015)

A mexikói (2010; új kiadás: 2016)

Cuba Libre (2010; új kiadás: 2015)

Dalma (2011; új kiadás: 2016 – novelláskötetben)

Helló, London

Karácsony New Yorkban (2011; új kiadás: 2015)

Karibi nyár (2012; új kiadás: 2016)

Szeretlek, Bangkok (2012; új kiadás: 2016-ban várható)

Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás, 2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014)

Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014)

November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015)

Kreatív színezők felnőtteknek:

Utazz velem! (2015)

Sosincs késő (2016)

Ha valamelyik kötetet nem találod a polcokon, látogass el a www.erawan.hu webshopba, vagy írj a fejoseva@fejoseva.com címre!