Catherine Anderson

SZÉLBE ÍRT SOROK

Együttműködő partnerünk:

Catherine Anderson

SZÉLBE ÍRT

SOROK

A mű eredeti címe

Silver Thaw

Copyright © Adeline Catherine Anderson, 2015

Hungarian translation © Stier Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

STIER ÁGNES

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 931 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

Ezt a könyvet a testvérem unokájának, Nichole Meyerottnak, valamint a lányának és csodálatos férjének, Rowannek és Bryannek ajánlom. Ha rátok gondolok, mindig eszembe jut az a csodás július 4-e, amelyet egy családként ünnepeltünk Rowan születése előtt. Később nagy örömmel néztem, ahogy Nichole a lányát ringatta Mary nagyi székében. A szeretet oly sok generáción át megmaradt.

Szeretném megköszönni Rosie Blake-nek, hogy annyi információt megosztott Lincoln anyajuháról, Marble-ről, akinek a gyapja odafagyott a jéghez, és kiszakadt, amikor felállt. Rosie-tól hallottam először a juhokra való kabátokról, és arról, hogy a sirató gerlék élethosszig választanak párt. A történetben szereplő gerlék éveken át látogatták Cinnamon Ridge-et.

Szeretném kifejezni nagyrabecsülésemet segítőmnek, Kate Allennek, aki felkutatott olyan nehéz, műanyag késeket, amelyek elég súlyosak ahhoz, hogy halálos fegyverként használják őket, rendőrségi motozásokat nézett végig velem a neten, és tudta, hogyan lehet hitelkártyával ATM-ből pénzt kivenni. Mindegy, mekkora volt az őrület nálunk, Kate minden kihívással jókedvűen nézett szembe.

Fogadott testvéremnek és asszisztensemnek, Julia Ashtonnak is örökké hálás leszek, aki mindig mellettem áll, tűzön-vízen át. Nem tudom, mihez kezdenék nélküle.

Végül, de nem utolsósorban köszönetet szeretnék mondani James Radloff atyának, aki példájával megtanította nekem és oly sok más embernek is, hogyan őrizzük meg a hitünket még akkor is, amikor úgy tűnik, minden remény oda. Ő a hamvaiból feltámadt főnix, aki győzedelmeskedett a szerencsétlenség felett az oregoni Bendben lévő Úrvacsora katolikus templomban.

Prológus

A novemberi éjszakán élénk szél tépázta az Amanda Banning előkertjét körülvevő fenyőket és bokrokat. Belekapott a rózsaszín papírdarabba, amelyet a nő felemelt kezében, az ujjai között tartott, majd magával ragadta a sötétségbe. Amanda számára a papírcsík olyan volt, mint a palackposta: csak ő szélnek eresztette az üzenetet. Egy hónappal korábban kezdett bele a dologba, mert nehezen viselte az elszigeteltséget és a nyomasztó csendet, miután hatéves lánya, Chloe lefeküdt aludni. Televízióra nem futotta, a West Mainben vásárolt, használt rádiós óra pedig rosszul vette az adást. Amanda úgy gondolta, nem a szerkezettel van gond, inkább arra gyanakodott, hogy túl sok fa veszi körül az otthonát. Néha, ha a légköri viszonyok megfelelőek voltak, talált adót, és élvezhette a zenét recsegés nélkül, de legtöbbször csak fehér zajt hallott.

A nyomasztó éjszakai csend tudatosította Amandában, mennyire egyedül van a világban. A szélnek eresztett üzenetek olyan érzéssel töltötték el, mintha kapcsolódna a többi emberhez; kifejezhette a gondolatait és a vágyait, ahelyett hogy magába zárta volna azokat.

A nő mosolyogva húzta össze magán vékony kabátját a hideg elleni védekezésként. Nem érdekelte, hogy olvassa-e bárki is az üzeneteit. Hisz senki sem tudja, ki írta őket, ami felszabadítóan hatott rá. Azt írhatott, amit csak akart, legyen az bármekkora butaság vagy komoly dolog. A papírra vetésük segített. Nem tudta pontosan, miért, de segített.

A mai üzenetei bolondosra sikerültek. Nemrég besétált Chloéval Mystic Creekbe, és olvasójegyet váltott a helyi könyvtárba, így mesekönyveket kölcsönözhetett a lányának, és romantikus regényeket magának. Nem tudta, mi vonzza a szerelmi történetekhez, de itta az olyan szerzők szavait, mint Jodi Thomas, Susan Wiggs, Emilie Richards és mások. Majd nyolc évig tartó rémálomszerű házasságának örökre száműznie kellett volna a romantikus gondolatokat a fejéből. Talán igaz, hogy a remény hal meg utoljára, mert mély, sajgó szükségét érezte, hogy szeressék és dédelgessék.

Ezért ma éjjel azt írta: Bárcsak találnék egy olyan kedves és csodálatos férfit, mint akiről az egyik romantikus történetben olvastam, amit imádok. Valakit, aki csodálatos apja lenne a kislányomnak, és aki mellett mindketten biztonságban lennénk. Amanda általában sokkal gyakorlatiasabb dolgokat kívánt – például hogy legyen elég pénze a villanyszámlára –, de most épp a történet felénél járt, és őrülten belehabarodott a Jake nevű karakterbe. Csak egy kérdése maradt: tényleg léteznek ilyen férfiak? A racionális oldala mindig határozott nemmel felelt, de tagadhatatlanul mást akart hinni. Buta, buta, buta. Jobban jár, ha a Mikulásban hisz, a férfi szót pedig törli a szótárából. Tapasztalata szerint a férfiakból általában bántalmazók lesznek.

Sóhajtva az égre emelte a tekintetét. Remélte, hogy lát csillagokat, de ahhoz túl sok volt a felhő. Valószínűleg hófelhők. Eddig egyik használtcikk-boltban sem talált hólapátot, pedig háromban is járt. Chloéval kénytelenek lesznek átverekedni magukat a havon, amíg nem talál leértékelt lapátot. Egy gond van csak: Chloénak nincs vízálló csizmája. Miért nem ellenőrizte Mystic Creek téli időjárását, mielőtt ezt a várost választotta búvóhelyül?

Vállat vont, és hangosan így szólt:

– Mert máshová nem futotta két buszjegyre, és Mystic Creekre illik a leírás, miszerint a semmi közepén van. Mark Olympiában keres majd, Washingtonban, nem Közép-Oregonban.

A saját hangját hallva Amanda pislogott egyet, aztán bement a házba, bezárta az ajtót, és beakasztotta a láncot. Nem hitte, hogy a lánc akár egy vérszegény verebet is távol tartana, de elég időt nyerne, hogy felkapja az öntöttvas serpenyőt, amelyet a keze ügyében tartott a konyhaasztalon. Körbejárta a házat, ellenőrizte, hogy a hátsó ajtó és az összes ablak is zárva van-e. Chloe szobájában kisimította alvó lánya homlokából a sötét haját, amely annyira hasonlított az övére, aztán lehajolt, és puszit nyomott a kislány orrára.

Chloe mocorgott álmában, és felkiáltott:

– Ne, apu, ne! Hagyd békén anyut! Ne bántsd! Hagyd abba!

Amanda szíve összeszorult. Mióta elhagyta a férjét, Markot, Chloe rémálmai többé-kevésbe abbamaradtak, de a gyerek időről időre még sikoltozva ébredt. Amanda leült az ágyra, és a karjába vette Chloét.

– Csak álmodtál, bogaram. Apu többé már nincs velünk. Nagyon messze vagyunk tőle. Többé már nem bánthat minket.

Chloe reszketve karolta át Amanda nyakát.

– Ott feküdtél a konyhapadlón, és apu a bakancsával rugdosott.

Amandának eszébe jutott az az éjszaka, és felzaklatta, hogy Chloe álmában újra átélte.

– Minden rendben. Jól vagyok. Elmenekültünk, emlékszel?

A kislány Amandához simult. Perceken belül újra elszenderedett.

– Szép álmokat, kicsim! – suttogta Amanda, miközben betakargatta a kislányt. – Csak gyönyörű, csodálatos álmokat!

Gyönyörű álmokat! Amanda mantraként mondogatta ezt magának esténként, elalvás előtt, mert ő is gyakran riadt fel rémálmokból. A szíve kalapált, a teste verítékben úszott. Lassan elfogadta, hogy nem számít, milyen messzire menekül, soha többé nem érezheti magát biztonságban.

Pár perccel később kabátban lekuporodott az ütött-kopott öreg kanapéra az egyetlen lámpa mellé, hogy még olvasson kicsit a könyvtári könyvből. Jake. Mosolyogva burkolódzott be a takaróba, hogy melegben legyen. Nincs a világon olyan férfi, mint ő, aki vadvirágokat szed, és kis csokrokat hagy a nő verandáján. Vissza a realitások talajára! De ettől még szívesen merült el a fantáziavilágban. Amit a realitásról tudott, annál mindenképpen jobb.

Első fejezet

Jeb Sterling halkan szitkozódva vágott át marhalegelőjén, és felszedegette a szemetet. Apró, rózsaszín papírdarabkák borították a füvet, mintha csak túlnyílt lóherevirágok lettek volna. Mindenütt ott voltak. Miért az ő háza előtt döntött úgy valaki, hogy kihajítja a szemetet a kocsi ablakán? Jeb büszke volt a birtokára, és nyaranta órákat töltött az elektromos fűkaszája társaságában. Vascsövekből álló kerítését maga hegesztette össze, és a fehér festés mindig olyan volt rajta, mintha újonnan vitték volna fel. Úgy rendezte el a kertet a ház körül, hogy az belekerülhetett volna egy lakberendezési magazinba. Nem örült, hogy valami seggfej szeméttelepnek használta a földjét.

Hangosan dohogva járta körül a területet, felszedegette a rózsaszín fecniket, és összegyűrte őket. Felkapta a hatodikat, mielőtt még elsodorta volna a szél, és ekkor a haragja csodálkozásba fordult. Mi a fene? Erre egy üzenetet írtak. Kisimította a nyirkos, gyűrött papírcsíkot, és hangosan felolvasta:

– „Vajon mennyi pénzre lenne szükségem, hogy venni tudjak egy tisztességes használt autót? Nem érdekel, ha szörnyen néz ki, csak guruljon. Pokoli ebben az időben gyalog járni munkába!”

Jeb a homlokát ráncolva felszedte a több fecnit a fűről, aztán talált még párat az előkertben és még egyet a kocsifelhajtón. Bevitte őket a házba, és leült a saját maga által készített étkezőasztalához, amelyet tizenkét személyesre tervezett, de ki lehetett nyitni, és úgy akár húszan is elfértek mellette. Hasonlított azokhoz az asztalokhoz, amelyeket régen a nagy farmercsaládok használtak.

Jeb kisöpört egy szőkésbarna tincset a homlokából, és kisimította az üzeneteket. „Bárcsak találnék használt téli csizmát a kislányomnak! Újra nem telik, és a főnököm szerint hamarosan nagy hó lesz.” Jeb a fejét csóválta. A téli gyerekcsizma nem kerül olyan sokba. Vagy igen? Miután betöltötte a harmincat, Jeb elhatározta, hogy nem számolja tovább a születésnapokat. Megmaradt agglegénynek, és gyerekei sem voltak. Nem lehetett épp a gyerekruházat szakértőjének tekinteni. Talán az egyik öccse vagy a két húga közül valamelyik megházasodik, és hamarosan sokasodni kezd. Akkor a szülei nem nyaggatják majd folyton azzal, hogy állapodjon meg, és ajándékozza meg őket unokákkal.

A finom folyóírás alapján Jeb úgy döntött, az üzeneteket egy nő írta. A legtöbb pasi, akit ismert, nyomtatott betűkkel írt.

A következő üzenet megmosolyogtatta. „Bárcsak találnék egy olyan kedves és csodálatos férfit, mint akiről az egyik romantikus történetben olvastam, amit imádok. Valakit, aki csodálatos apja lenne a kislányomnak, és aki mellett mindketten biztonságban lennénk.” Jeb úgy tippelt, hogy a hölgy szereti a csöpögős szerelmi történeteket. A mosolya elhalványult. Miért nem érzi biztonságban magát ez a nő és a gyermeke? És vajon őt szemelték ki? Nehezen hitte el, hogy az üzenetek véletlenül kötöttek ki az ő telkén. Talán ez a nőszemély látta őt kint dolgozni, és ígéretes férjjelöltnek tartotta.

Kizárt, aranyom! Jeb nem volt annyira kétségbeesett. Az anyja folyton azt hajtogatta, hogy álmai asszonya akkor keresztezi az útját, amikor a legkevésbé számít rá. De mostanáig ez még nem történt meg, és a férfi lassan elfogadta, hogy valószínűleg soha nem is fog.

Ebben a pillanatban a kutyája szellentett egyet. Jeb felnyögött, és a válla felett hátranézett.

– A francba, Bozo, inkább káromkodj, jó?

A foltos brazil masztiff, Bozo pofája és füle sötétbarna volt, aranyszínű teste úgy nézett ki, mintha különböző árnyalatú sár borítaná. A kutya felébredt a szunyókálásból, ásított egyet, aztán megrázta a fejét, tokájáról csak úgy repült a nyál szanaszét, egyméteres sugarú körben beborítva mindent. Amikor a kutya fiatalabb volt, Jeb azonnal felpattant, hogy gyorsan letisztogasson mindent, de aztán olvasta a neten, hogy ha a nyál megszárad, könnyen le lehet törölni vagy fel lehet porszívózni.

– Ha valaha találkozom az igazival, vet rád egy pillantást, és sikoltva rohan el a másik irányba, ugye tudod?

Bozo morgott; ő így beszélt. Jeb mosolyogva tért vissza az üzenetek olvasásához. „Az egyetlen fegyverem az öntöttvas serpenyő meg a henteskés, amit a matracom alá rejtettem, hogy a lányom ne találja meg. Ha a férjem a nyomunkra bukkan, imádkozom Istenhez, hogy adjon elég erőt, hogy le tudjam ütni a serpenyővel.”

Bozo eleresztett még egy szellentést. A szorulás olyan jellemzője volt a masztiffoknak, amelyet Jeb nem vett figyelembe, amikor a fajta mellett döntött. Kezével legyezett az arca előtt, és azt kívánta, bárcsak kölcsönadhatná ennek az asszonynak a kutyáját, nem azért, hogy kínozza a nem épp illatos örömökkel, hanem a biztonsága miatt. Ha Bozo állna őrt, nem lenne szüksége nehéz serpenyőre fegyverként.

Jeb visszafordult a következő üzenethez. A fenébe! – gondolta. Ettől függővé lehet válni. Mintha belesett volna valakinek a szívébe. Ennek a nőnek a férje egyértelműen egy erőszakos, szemét alak; az asszony szinte teljesen le van égve, és mindennek a tetejébe van egy kislánya, akit alig tud eltartani.

Megint eltűnődött, vajon a nő szándékosan az ő földjét vette-e célba az üzenetekkel. Eszébe jutott zsémbes, öreg szomszédja az út túloldalán. A gazdálkodó Tony Bradley-nek aranyszíve volt, amit azonban nagyon igyekezett titkolni. Ideje sétálni egyet. Ha Tony talált rózsaszín papírfecniket a földjén, akkor Jeb megnyugodhat. Nem tetszett neki a gondolat, hogy valami kétségbeesett nőszemély szemet vetett rá. Még ha nincs is kocsija, elsétálhatott erre, ha a közelben lakik.

Bozo elkísérte Jebet Tonyhoz. A masztiffoknak sok testmozgásra volt szükségük, legalább harminc perc sétára naponta, amihez Bozo úgy jutott hozzá, hogy követte Jebet, miközben a férfi ellátta az állatokat. Egy kis plusz séta sosem árt, bár a férfi arra azért próbált vigyázni, hogy a kutya ne nagyon fusson. Az nem tesz jót a száztizenöt kilós állat csípőjének és ízületeinek. Ráadásul a masztiffok könnyen túlhevülnek, még hideg időben is.

Mivel a termést már betakarították, az öreg Tony áttért a téli napirendre. A felszerelését javítgatta, etette az állatait, tévét nézett, és keresztrejtvényt fejtett. Jeb úgy talált rá, hogy épp a traktorját babrálta. Az ősöreg John Deere masináról szinte teljesen lepattogzott a rá jellemző zöld és sárga festék, és antikvitásként valószínűleg többet ért, mint Tony egész farmja.

– Szia, Tony! – kiáltotta Jeb. – Traktorgondok?

A sárgásbarna, zsírfoltos ruhát viselő öregember vastag fatörzsre emlékeztetett kétnapos szakállával. Mogorva pillantást vetett Jebre.

– Betsynek sosincsenek gondjai. Olyan, mint egy nő, fiam. Csak egy kis szeretet kell, hogy járjon a motor.

Jeb megállt a csípője fölé érő első kerék előtt. Bozo ezt a pillanatot választotta, hogy megrázza a fejét, és szanaszét szórja a nyálát. Ekkor Mike, Tony vörös-fehér színű ausztrál juhásza ugrott elő a traktor alól. A kutyák elnyargaltak, hogy felváltva pisiljenek le minden bokrot, amelyet csak meglátnak.

– Mi szél hozott? – Tony olyan zsíros rongyban törölte meg a kezét, hogy az ujjai csak még koszosabbak lettek. – Ha nem találtál új takarítónőt, és felbérelnéd a feleségemet, nincs szerencséd. Mike rohadtul vedlik, én rendetlen vagyok, úgyhogy eléggé lefoglaljuk Myrnát.

Jeb még nem keresett új takarítónőt, amióta az előző felmondott.

– Most két megbízás között vagyok. – Nem látta okát, hogy ezt jobban kifejtse. Tonyval elég régóta voltak szomszédok ahhoz, hogy az idős férfi tisztában legyen hektikus munkarendjével. Jeb most fejezett be egy bútort egy férfinak, aki különleges karácsonyi ajándékot szeretett volna a feleségének, de ezenkívül nem sok dolga akadt mostanában. – Gondolom, egy ideig egyedül is ki tudom takarítani a házat. Amikor megint fellendül az építőipar, február-március táján, majd tudakozódom. – Kacsintott. – És megígérem, hogy nem lopom el Myrnát.

A dohányt rágó Tony oldalra hajolva köpött egyet.

– Még jó. Attól tartok, szórakozik vele a csípője. Hol fáj, hol nem.

Jeb ezt szomorúan hallotta. Myrna édes asszony volt, és csak hatvanhárom éves, túl fiatal ahhoz, hogy csípőprotézisre legyen szüksége.

– Remélem, hamarosan jobban lesz. Pár hónapja az anyám is bicegett, mert fájt a csípője. – Kate Sterling esetében a bicegés gyors tempójú sántítást jelentett. – Épp el akart menni Hamilton dokihoz, amikor a probléma elmúlt.

– Én a másik orvoshoz, dr. Payne-hez járok – nevetett Tony. – Kíváncsiságból mentem hozzá. Ha én ifjú orvos lennék, és a vezetéknevemet ugyanúgy kellene kiejteni, mint azt, hogy pain,{1} nevet változtatnék.

– Lehet, hogy fiatal, de azt hallottam, jó – jegyezte meg Jeb. – Talán el kellene vinned hozzá Myrnát.

– Az a nyavalyás nőszemély nem megy. Túl makacs az én Myrnám.

Jeb nem tudta, mit mondjon, csak kaparászta a cipősarkával a fagyott földet. Tony istenítette a feleségét, és nem osztott meg mással magánjellegű dolgokat, csak ha nagyon aggódott.

– Szóval, mi szél hozott erre? – kérdezte Tony.

Jeb egy marék rózsaszín fecnit halászott elő a kabátzsebéből, és előrenyújtotta a gyűrött papírhalmot.

– Csak azon gondolkodtam, találtál-e ilyeneket a földeden?

Tony hunyorgott.

– A rohadt életbe! Te is kapsz ilyeneket? Az én Myrnám teljesen kiborult, én mondom. Majd megőrjít azzal, hogy megpróbálja kitalálni, ki írhatta. Megnyalatta velem az ujjam, hogy így derítsem ki a szélirányt.

Jeb visszadugta a zsebébe az üzeneteket.

– Arra nem gondoltam, hogy a szél hozhatta őket a birtokomra. Ti hányat találtatok Myrnával?

– Úgy húszat. – Tony megint kiköpött, és majdnem eltalálta Bozót, aki lefeküdt Jeb lábához. – Nekem vannak elméleteim, ha nem gond, megosztom őket. Az írójuk nő, méghozzá magányos. Nincsenek barátai. Szakácsnőként dolgozik valahol, és alig tud megélni a keresetéből. Nagyon szeretne találni magának egy férfit. Az egyik üzenetben azt kívánta, hogy a szőke herceg vigye el őt és a gyerekét egy fehér paripán, és boldogan éljenek, míg meg nem halnak.

– Most komolyan! – Jeb visszaemlékezett az üzenetre, miszerint a nő egy hőst szeretne találni magának. – Biztosan nagyon nehéz lehet neki.

– És valószínűleg rusnya, mint a sötét éjszaka, ha ennyire kétségbeesett.

Jeb ezen elgondolkodott, és úgy döntött, Tonynak valószínűleg igaza van. Gyönyörű nőknek általában nem kell keresniük a férfit, aki megmenti őket. A pasik sorban állnak a feladatra. Nem mintha Jebet érdekelte volna, ha ez a nő csúnyácska. Egyértelműen barátra volt szüksége. Jeb hasztalan próbálta elképzelni, milyen lehet, ha nincs kihez szólnia. Mystic Creekben nőtt fel, és nem tudott bemenni a városba anélkül, hogy ne találkozott volna ismerőssel. Ráadásul egy rakás rokona is élt itt.

– Hát, örömmel hallom, hogy az üzenetek nem csak az én földemen kötöttek ki.

– Nem fenyeget veszély – nevetett Tony. – Nem kérdeztem meg a szomszédjainkat, hogy ők találtak-e üzeneteket, de figyelembe véve, nekünk mennyi jutott, megnyugodhatsz, nem téged pécézett ki.

Jeb a felhőket tanulmányozta.

– Úgy látszik, ma éjjel havazni fog.

– Myrna azt mondja, cudar viharzóna közeleg felénk – bólintott Tony.

Jeb úgy fejezte be a beszélgetést, ahogy ők ketten mindig, elsétált. Csak azt mondták ki, amit kellett. Az udvarias búcsúzkodás nem szerepelt a műsoron.

Bozo Jeb mellett baktatott. Kifizetődött a három engedelmességi tréning, legalábbis nagyjából. A férfinak néha az volt a benyomása, hogy Bozo szerint az engedelmességi órák a gazdinak szóltak. Mindazonáltal a kutya jól nevelt volt, és legtöbbször azt tette, amit mondtak neki. Ami nem árt. A masztiff nehéz eset lehet, ha nem nevelik rendesen.

Ha masztiffod van, fontos, hogy te irányíts. Bozo szelíd, jól szocializált kutya volt, így ritkán mutatkozott meg a védelmező természete. Még az elején Jeb egyszer elkövette azt a hibát, hogy otthon hagyta, amikor el kellett mennie munkaügyben, mire a kutya elpusztította a birkaólat. Amikor a férfi hazaért, mindenfelé félig megevett deszkák és a tönkrement tető darabjai hevertek. Márvány, a Lincoln juha bégetve állt az akolban, mert eltűnt a menedéke. Jeb mostanában már ritkán hagyta magára Bozót. Félt, hogy a következő célpont a háza lesz. Bozo nem volt rossz kutya, csak rombolt, ha magányosnak érezte magát.

Magányos. Jeb megállt a rönkháza előtt, és minden irányba szétnézett. Valahol odakint, valószínűleg csupán egy kőhajításnyira, egy nagyon magányos nő üzeneteket írogat, és szélnek ereszti őket. Ez zavarta Jebet. Nem érdekelte, ha ennél a nőnél még életében nem látott csúnyábbat, ha barátra van szüksége, ő boldogan jelentkezik. Senki sem érdemli meg, hogy ilyen boldogtalan legyen.

Felment a bejárathoz vezető kőberakásos lépcsőn, és észrevett egy magyalbokorba akadt újabb rózsaszín cetlit. Úrrá lett rajta a kíváncsiság. Ez alkalommal vajon mi mondanivalója van a nőnek? Ahogy a papírfecniért nyúlt, a bokor megszúrta. A sérült ujját szopogatva elolvasta a nyirkos üzenetet. „Bárcsak lenne egy barátom! Sütnék csokidarabkás kekszet, a kedvencemet, csinálnék forró csokit, és az asztalomnál ülve beszélgetnénk. Beszélnem kell valakivel. Nem kell különleges személynek lennie. Csak beszélgetnem kell egy másik felnőttel. Találkozom emberekkel a munkahelyemen, de az nem ugyanaz.”

Jeb ismét a távolba meredt. Merre van, hölgyem? Ezen a vidéken minden irányból fújt a szél, délután és este délről érkezett. A hirtelen változások miatt nem egyszerű visszakövetni az üzenetek útját. A Huckleberry Road, ahol a háza állt, párhuzamosan haladt a Bearberry Looppal és az Elderberry Lane-nel, ahol a legtöbben egyhektáros telken éltek. Hogy az Elderberry Lane-t miért hívták köznek, arról fogalma sem volt. Csak egy földút volt, amelyet sohasem szántanak fel vagy döngölnek le, ha egy lakó nem veszi kézbe az ügyet.

A házba érve Jeb a kézzel készített fogas felé dobta a baseballsapkáját. Harminc centin múlott. Holnap majd porolhatja le, mert tele lesz kutyaszőrrel. Hiába célzott erre Tonynak, nem állt olyan jól a takarítással, mint szerette volna. Igényes volt a házára. Kösz, anyu! Kate Sterling módszeres háziasszony volt, és legalább néhány mániáját továbbadta mindegyik gyerekének. Jeb a konyhai és a fürdőszobai mániákat örökölte. Steril helyiségre volt szüksége a főzéshez és a fogmosáshoz. A ház többi része azonban lassan pokolian festett, és ez már zavarta. Holnap takarítás, döntötte el. Körülbelül négy óra alatt végez, aztán pár hétig nem kell foglalkoznia vele, ha meg tudja tanítani Bozónak, hogy ne hullassa a szőrét.

– Erre esély sincs. – Lehajolt, és megsimogatta a kutya fejét. – Annak a nőnek egy kutya kellene. Nekem nincs szükségem más társaságra rajtad kívül.

De vacsorakészítés közben – Jeb imádott főzni – be kellett ismernie, hogy legyen bármilyen jó hallgatóság Bozo, szinte nem telt el nap anélkül, hogy ne beszélt volna más felnőttekkel. Az anyja naponta telefonált. A húgai – igazi dumagépek – legalább heti háromszor zargatták. A három öccse is gyakran telefonált, még Jonas is, aki főiskolára járt egy másik városba. És persze az apja, Jeremiah is felhívta néha.

A férfiakkal folytatott beszélgetések egyszerűek voltak, semmi locsi-fecsi. Hogy vagy? Jól. Csak jelentkezni akartam. Nálam minden rendben. És nálad? Jól vagyok. Aztán a hívás egy Szeretlek!-kel zárult. Jeb értékelte a tömörséget. Az anyja és a húgai esetében ez nem így zajlott. Mindent el kellett mesélniük a barátaikról, pletykáltak a szomszédokról, vagy a bendi Macy’s remek leárazásáról áradoztak. Egyáltalán nem bánta, amikor Sarah azzal hívta fel sírva, hogy zöld lett a melírozás a hajában. Érdekesnek találta: rosszul sikerült dauer és festés. Különben meg, mi a franc az a dauer? És egyébként is, miért érezte szükségét a húga – akinek tökéletes volt a frizurája, a haja pedig ugyanolyan karamellszínű, mint az övé –, hogy szőke vagy vörös tincsekkel dobja fel, ami aztán balul sülhet el? Jeb jobban szerette, amit Isten adott.

A férfi felaprította a zöldségeket a vacsorához. A válla felett nyers répa-, zeller-, brokkoli- és karfioldarabokat dobált hátra Bozónak. A hagymát és a fokhagymát meghagyta magának. Ezek ártanak a kutyáknak. A csontvelejük nem termel több vörösvérsejtet, vagy valami ilyesmi.

A háta mögött Bozo rágcsálta az egészséges falatkákat. Mindig közösen főztek vacsorát. Kölyökkora óta zöldségekkel etette Bozót, és a kutya zöldségimádó lett. Az állatorvos szerint ártani nem árt. Jeb gyorsan elkészítette a rizst a kuktában, összeütött egy mártást, és leült a kerek konyhaasztalhoz elfogyasztani az ételt. Bozo esti kutyakajáját ropogtatta.

Jeb ezután rendet rakott a konyhában, majd visszaült az asztalhoz egy pohár konyakkal, hogy hosszú beszélgetést folytasson Bozóval a rózsaszín papírfecnik titokzatos írójáról. Jeb mondatai között Bozo választ morgott. A férfi betartotta az udvarias társalgás szabályait, és csak akkor szólalt meg, amikor a kutya már elmondta a mondandóját.

A beszélgetés addig tartott, amíg Jeb megitta a konyakot.

– Annak a szegény nőnek kellene egy olyan beszélő masztiff, mint te. Mi remekül eltársalgunk – közölte, miközben a földszinti háló felé baktattak.

Álmodom. Ez csak egy álom, mondogatta magának Amanda, csakhogy bármennyire is fel akart ébredni, képtelen volt rá. Mark. A férje a torkára kulcsolta a karját, félig töltött fegyvert szorított a halántékához, miközben azt mesélte, hogyan néz majd ki a szétloccsant agyveleje a falon. A gégéjét szorító kéz miatt Amanda nem tudott megszólalni. Csak nyöszörgött, reszketett félelmében, és imádkozott, hogy a tár üres legyen, amikor Mark meghúzza a ravaszt.

Katt. A hangra Amanda hirtelen felült az ágyban. A takaró a lábára csavarodott. Zihált. Patakokban folyt róla a veríték. Még ébren is úgy érezte, mintha fojtogatnák. Te jó ég, te jó ég! Küzdött az ágyneművel, hogy kiszabaduljon, és a fürdőszobába botorkált pisilni. Ez nem a valóság. Csak álom. De hiába ismételgette ezt, a remegésen nem segített. Állni sem bírt, így a vécén maradt, amíg a rémálom nem eresztette.

Kilépett a fürdőből. A ház furcsán világos volt. A nappali ablakához sétált, és elhúzta a függönyt. Legalább harminc centi hó terült el odakint. Bár összeszorult a szíve, el kellett ismernie, hogy gyönyörű látvány. Az út szélén álló, sosem használt postaláda a póznán úgy nézett ki, mint egy habos, fehér mázzal borított sütemény. Mivel az Elderberry Lane – egy zsákutca – végén lakott, nem jártak arra autók, így a hótakaró érintetlen maradt. Néhol porhanyós kupacokba gyűlt. A fenyők ágai meghajoltak a súly alatt. Eljött a téli csodaország.

Bárcsak bentről csodálhatná! Feltekerte a termosztátot, hogy elűzze a hideget, mielőtt felébreszti Chloét. A régi szegélyfűtőtestek fele nem működött, és húsz perccel később még mindig nem melegedett fel eléggé a ház. Chloe kicsi volt, és vékony. Amanda utálta kitenni a jéghideg huzatnak. Valahogy takaróba bugyolálva öltözteti fel a gyereket. Különben fogvacogva eszi majd a zabkását és a brióst, amelyet Amanda tegnap hozott haza Chloe iskolájának a menzájáról, ahol dolgozott. A munka előnye. Delores, a főszakács megengedte a kisegítőinek, hogy szétosszák egymás között a maradékot. Állítása szerint törvényellenes volt egynapos étellel etetni a gyerkőcöket. Amanda nem épp konyhaművészeti remekeket kapott, de így kevesebb pénzt kellett élelmiszerre költenie, és mindig kihúzta hó végéig. Vagyis majdnem. Lehet, hogy a villanyszámlára ebben a hónapban nem futja.

Bármilyen borús is volt a helyzetük, Amanda elűzte a rémálom emlékeit, és a szívét eltöltötte a béke. Legalább Mark többé nem része a havas képnek. Se dühkitörések, se ütések, se bútordobálás, se lyukak a falban. Legyen az időjárás bármilyen cudar, Chloe legalább biztonságban lesz reggeli közben.

Amanda besétált a lánya aprócska szobájába. Avokádószínűre festette, amelyet a Csövek és kövek barkácsbolt ifjú tulajdonosa, Landon Ramsey „maradék színnek” nevezett. Vagyis kikeverte egy vásárlónak, aki meggondolta magát, és nem vette meg. Amanda úgy vélte, vödrönként öt dollárért nem lőhet mellé, és legalább Chloénak tiszta lesz a fala. Olcsó holmikkal dekorálta ki a szobát, vett függönyöket, aranyos ágytakarót és egy öreg szőnyeget a viseltes linóleumra.

Nem épp a kislányok álma, de Chloe imádta, hogy van saját könyvespolca. Bagóért vették a Másodkézben. Az aranyos, barna hajú, zöld szemű tulajdonos, Tally Tancy túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy saját üzlete legyen, de kicsiknek és nagyoknak használt cikkeket és bútort kínáló boltja jól ment. Tally húsz dollárért bárhová kiszállított a városban, és mindig elkísérte a rottweiler keveréke, Nita, aki mindenhová hatalmas csonttal a szájában ment. Bár Chloe könyvespolca rozoga volt, és csálé, ingyen kapták, most pedig roskadozott a negyeddolláros könyvek alatt.

Amanda felkapcsolta a bohóclámpát a lánya éjjeliszekrényén, és odahajolt hozzá.

– Meglepetés, kicsim! Éjjel havazott!

Chloe pislogva kinyitotta csokoládébarna szemét, amely nagyon hasonlított Amandáéra. Boldog sikkantással kimászott az ágyból, és kilesett a jeges ablakon. Amanda takarót terített a gyerek vállára.

– Ugye milyen szép? – kérdezte.

Chloe bólogatott, aztán elkomorult.

– Még mindig nincs hótaposónk, anyu. Átázik a cipőnk, amíg a buszmegállóba érünk.

– Nem! Emlékszel a nejlonzacskókra, amiket félretettem? Szárazon tartja a lábad.

Chloe kisöpörte göndör haját a szeméből.

– De, anyu, a suliban senkinek sincs nejlonzacskó a csizmáján. A barátaim ki fognak nevetni.

– Kitaláltam! – Amanda megölelte a gyereket. – Amikor a buszmegállóba érünk, körbesétálok, letaposom a havat, és leveheted a zacskót, mielőtt jön a busz.

Chloe megérintette az anyja arcát.

– Te is nejlonzacskókkal mész majd munkába?

Amanda gyanította, hogy ha zacskót húz a cipőjére, biztosan megcsúszik és elesik majd, de a buszmegállóig rajta lesz majd, hogy Chloe ne aggódjon egész nap, amiért az anyja vizes futócipőt visel.

– Persze! Talán új divatot teremtek.

Chloe kuncogott. Amanda hagyta, hogy csodálja a havat, amíg összeszedte a kislány ruháit. Aztán a lehető leggyorsabban segített neki felöltözni. A Szinte új használtruha-boltnak és a Vintázs butiknak hála Chloe szép, meleg holmikat hordott, szombaton pedig majd besétálnak a városba és Charlie sportboltjában vesznek hótaposót, akár futja rá, akár nem.

Jeb a jószágokat etette, amikor két újabb rózsaszín papírfecnit talált. A fenébe! Ennek a nőnek nem kell telefon, hogy szószátyár legyen, nagyon jól megy ez neki tollal is. „A kislányomnak még mindig nincs csizmája, és havazni fog. Valahogy szárazon tartom a lábát. Megbetegszik, ha holnap egész nap vizes lábbal ül az órán.” „Szörnyű a fűtés ebben a házban – állt a következő üzenetben. – A fűtőtestek fele nem működik, és a ház olyan, mint egy jégverem.” Jeb eltűnődött, milyen fűtőtestei lehetnek. Valószínűleg vacakoló szegélyradiátorok vagy falra szereltek. Egyik sem termel hatékonyan hőt. A francba! Ennek a nőnek pont erre van szüksége. Bozo méretű villanyszámlára.

Átcaplatott a havon a mellette baktató kutyájával, akinek meg kellett jelölnie minden bokrot és kerítéspóznát, amelyet csak talált. Újabb fecnik akadtak fenn a bokrokon, és fagytak keménnyé. Tegnap éjjel értek ide, valószínűleg a déli széllel. Jeb abba az irányba fordult. Messzebb délen néhány ház állt a Huckleberry Roadon. Talán a nő épp az ő utcájában lakik. Nem. Sohasem látott egy nőt munkába sétálni a Huckleberryn.

Miközben a szalmát villázta, elképzelte a környező területet és az egymással párhuzamosan futó utcákat. Próbálta kiokoskodni, hol élhet a nő, és végül az Elderberry Lane mellett döntött. A vége felé elkanyarodik, így néhány ottani ház pont délre feküdt Tony és az ő földjétől. A nő nappali műszakban dolgozik valahol. Talán holnap reggel beül a furgonba, és kilencig az Elderberry Lane-en furikázik fel-alá, egy gyalog közlekedő nőre lesve. Végül is annyira lehetetlen, hogy az asszony feltűnő jelenség?

A pokolba, elment az eszem! Egyetlen vigasza az volt, hogy a szomszédjai is kíváncsiak voltak a levélíróra. Nevetve képzelte el, ahogy Tony, Myrna unszolására, megnyalja az ujját, és teszteli a szélirányt. Ő is kísértést érzett, hogy megpróbálja. Ki van zárva! Bármennyire is kíváncsi a nőre, azért ez a pár üzenet nem olyasmi, ami után az ember megnyalná mind a tíz ujját.

Második fejezet

Amanda számára elrepült a következő két hét. Szombaton, miután megkapta a kétheti fizetési csekkjét, és kiszámolta, hogy biztosan ki tudja fizetni a villanyszámlát, pénzt vett ki a kocsialapból, és begyalogoltak Chloéval Mystic Creekbe, hogy vegyen a gyereknek egy pár hótaposót; ha lehet, rózsaszínt. Átsétáltak az Elderberry Bridge-en a boltokkal teli városközpontba, ahol egy szökőkút állt. Amanda adott Chloénak egy pennyt, hogy kívánjon valamit. Amikor a kislány eldobta az érmét, a nő néma imát rebegett némi talált pénzért, vagy legalább egy kevés szerencséért. Két kívánság egy áráért.

Mivel hideg volt, Chloénak csak távolról engedte megcsodálni a természetes gyaloghidat. A gyönyörű, mohával borított kőívbe a századok során alagutat vájt a csobogó víz. Chloe imádta a hidat övező legendát, miszerint ha egy férfi és egy nő találkozik rajta, igaz szerelemre lelnek. Valahányszor bejöttek a városba, el akart menni a hídhoz. Abban reménykedett, hogy az anyja találkozik álmai férfijával.

De az nem ma lesz. Amanda végigsietett a kislánnyal az East Main Street déli felén. Mint mindig, most is megcsodálta a régi, kétszintes házakat, amelyeknek az emeletén vagy lakóteret, vagy raktárt alakítottak ki. A legtöbb bolt egyedi nevet viselt: A mesés illatokon is túl tulajdonosa a kedves idősebb hölgy, Mary Alice Thomas. A Szexi ladyről Amanda feltételezte, hogy szexi öltözékeket és intim játékszereket árul. Az Ezüstpart szalont a húszas évei végén járó Crystal Malloy vezette, aki majdnem olyan gyakran váltott hajszínt, mint Amanda zoknit. Ott volt még a Pirulák őre, nemrég vásárolta meg Drake Mullin, aki Amanda szerint a harmincas évei elején járhatott. Az Egészséges lehetőségeket Taffeta Brown vezette, aki úgy huszonötnek nézett ki. A Felvágó, még egy fodrászat, és a szemközti sarkon, az út túloldalán Charlie kínai falodája és a Jake, a pék.

Charlie sportboltjának cégére alatt a „Ha nem tartjuk, megrendeljük” szlogen állt, és az üzlet belseje beváltotta ezt az ígéretet, a keskeny polcsorokra minden elképzelhetőt felhalmoztak. Amandának meg kellett kérdeznie egy homokbarna hajú, fiatal nőtől, merre vannak a gyerekhótaposók. Amint megtalálta őket, rögtön a legolcsóbb márkára koncentrált.

– Mollynak is rózsaszín csizmája van! Most lehetünk ikrek! – kiáltott fel Chloe, amikor találtak rózsaszínt a megfelelő méretben.

Amanda elégedett volt. Még ez az olcsóbb csizma is nagy érvágást jelentett, de legalább nem élték fel teljesen az autóalapot.

Mielőtt otthagyták volna az üzletet, Amanda ragaszkodott hozzá, hogy Chloe felvegye az új lábbelit, és a kislány iskolai cipőjét a mindig magánál hordott hátizsákjába süllyesztette. Már megtanulta, hogy kocsi nélkül a bevásárlás – vagy bármilyen gyalogos tevékenység – nagyobb teherbírást igényel, mint amire a karja önmagában képes.

Miután kijöttek Charlie boltjából, Chloe könyörgött az anyjának, hogy nézzék meg a Mystic Creek-i bevásárlóközpontot, egy hatalmas, kör alakú épületet. Egykor fűrészmalomként szolgált, de átalakították. Fő látványossága a lassan forgó étterem volt kerek asztalokkal. Chloe mindig mondogatta, mennyire szeretne a „körhintán”ebédelni.

– Ma nem, édesem. – Tony Chavez Szédítő kerek asztal nevű éttermének az áraiba Amanda beleszédült, ha csak rájuk nézett. – De meg kell ünnepelnünk a sikeres hótaposó-vásárlást. Mit szólnál egy ebédhez a Taco Joe-nál?

Chloe tapsikolt.

– Imádom Taco Joe-t!

Újra átvágtak a városközponton, és Amanda orrát megcsapták a Vörös Kakas étteremből, Mystic Creek egyetlen elegáns étterméből szállingózó finom illatok. A tulajdonosok, Chris és Kimberly Peck úgy alakították ki az éttermet, hogy remek kilátás nyíljon a patakra és a természet alkotta hídra. Bár Amanda a főnökétől azt hallotta, hogy nagylelkű emberek, kétkedett benne, hogy az áraik tükröznék a bőkezűségüket.

A jó hangulatú ebéd után, amelyet a tulajdonos, a fiatal, jóképű Joe Paisley egy ingyenturmixszal koronázott meg, elindultak hosszú útjukra hazafelé. Chloe fecsegett, Amanda gondolatai pedig elkalandoztak. Töprengéséből a lánya riasztotta fel.

– Taco Joe nagyon cuki. Talán egy nap találkozol vele a hídon.

Amanda elfojtotta meglepett nevetését.

– Talán. – De egy férfi nem igazán megoldás a problémáira. Hiszen még férjnél volt, amit Chloe nem igazán értett meg.

Hazafelé a kislány új csizmája kilyukadt. Azt kapod, amit fizetsz. A gyatra minőség mégis bosszantotta Amandát. Nem mintha Charlie Ramsey-t hibáztatta volna érte. Ő legalább elhozta a holmikat azokhoz, akik nem engedhettek meg jobbat.

Hétfő reggel betette Chloe hétköznapi cipőjét az iskolai hátizsákjába, és nejlonzacskót húzott a kislány lábára, mielőtt felvette volna a csizmáját. Remélte, hogy a műanyag szárazon tartja Chloe zokniját, amíg elbaktatnak a buszmegállóig. Hálát adott Istennek apró áldásaiért, ha működtek.

Hétfő délután, több mint egy héttel hálaadás előtt, pont az ebédet követő takarítás után, abban az időszakban, amikor a másnapi előkészületeket végezték, Delores bejelentette, hogy mindenkit korán elenged.

– Az iskola is korán zár – magyarázta.

Amanda szíve összeszorult. A műszakja általában jóval azelőtt véget ért, hogy Chloe végzett volna az első osztályban, ugyanabban az épületben. Ilyenkor a kislány buszra pattant, és Amandának épp elég ideje jutott rá, hogy odaérjen a találkozási pontra Chloe előtt.

– Az előrejelzés szerint ma éjjel valamikor jégvihar lesz, és akár mínusz harmincöt fok is lehet – folytatta Delores. – Most ónos eső esik a felgyülemlett hóra, amiből aztán vastag jégpáncél képződik. Veszélyes lesz hazajutni, és gondolom, ha tényleg lecsap a vihar, az iskola holnap zárva marad.

Amanda szíve újra összeszorult. Csak akkor kapott fizetést, ha dolgozott, és nem volt egészségbiztosítása. Ha a tanítás sokáig szünetel, azt nem éli túl.

– Azt hiszem, én még sosem láttam ilyen hideget Mystic Creekben, pedig egész életemben itt éltem! – közölte a másik kisegítő, a vörös, göndör hajú, vidám kék szemű Mary Lou Hansen.

Delores francia kontyba csavart barna hajába vegyülő ősz tincsei tanúskodtak arról, hogy úgy húsz évvel idősebb volt a kollégáinál. A kezét törölgette a hasát alig takaró szakácskötényében.

– Még a nyolcvanas években volt ilyen hideg, vagy legalábbis majdnem ilyen hideg – nézett rájuk komoly kék szemmel. – Mystic Creekben az élet nem nyápicoknak való. – Levette és a szennyeskosárba dobta a kötényét. – Andy korán végzett, és melegíti a kocsit. – Delores férje gondnokként dolgozott. – Vigyétek haza a maradékot, ha akarjátok. Ha elmegy az áram, tűzhely nélkül nem tudjátok majd felmelegíteni, de ha fogyóban a készlet, a hideg kaja verhetetlen.

Amanda nem tartozott a szerencsés kevesek közé, akiknek gáztűzhelyük volt, és mindig keveset vásárolt. Mary Louval elkezdték műanyag dobozokba pakolni az ételt, amelyeket aztán otthon elmostak, és reggelente visszahoztak, miközben azért imádkozott, hogy ne menjen el az áram. Chloéval megfagynak, ha nem tudnak fűteni a rozoga albérletben.

Amanda elbúcsúzott, jó utat kívánt a kolléganőjének, és otthagyta a menzát. Rettegett a több mint másfél kilométeres úttól hazafelé. Az én hibám, hogy sétálnom kell. Sosem említette Deloresnek, sem a munkatársainak, hogy nincs kocsija, mert nem akarta, hogy kötelességüknek érezzék, hogy hazavigyék. Attól is félt, hogy nem kapja meg az állást, ha az iskolaszék megtudja, nincs autója, amelyről hazudott a jelentkezéskor. Nem igazán volt hazugság, hiszen volt két lába, ami igen megbízható szállítási eszköz.

Ónos eső. Nemcsak fáj, ha a jégdarabkák az arcára és a csupasz kezére hullnak, de hideg is. És csúszós. Nem csúszhat meg és eshet el! A szűkös költségvetésük miatt nem engedhet meg magának olyan sérülést, ami miatt nem dolgozhat.

Odakint megbújt egy beugróban, és várt, amíg meghallotta, hogy Mary Lou kocsija kihajt a parkolóból. Sürgető érzés öntötte el, valamiféle ellenállhatatlan vágy, hogy együtt legyen Chloéval, de nem kockáztathatta meg, hogy meglátják gyalog.

Amikor elhalt a motorzaj, óvatosan kilépett a búvóhelyéről. A betonjárdát és a nemrég lesimított aszfaltot most vastag jégréteg borította, és annyira csúszott, hogy alig állt meg a lábán. Te jó ég!

Amanda olyan gyorsan lépkedett, ahogy csak tudott. Chloe megijed, ha nem várja a sarkon.

Harminc perccel később átment az East Sugar Pine Bridge-en. Chloe elhagyatott lelencként állt a távolban, az Elderberry Lane végén, ahol kitette az iskolabusz. Amanda integetett, és reményei szerint egy megnyugtató „Hahó!”-t kiáltott.

– Maradj, ahol vagy, kicsim! Egy perc, és ott vagyok!

Mire Amanda odaért a lányához, reszketett a hidegtől, és a kislány foga is megállíthatatlanul vacogott. A nő megragadta Chloe kezét, és a csúszós talajon a ház felé vezette, miközben biztosra vette, hogy az utca lakói részeg műkorcsolyázónak nézik.

Miután hosszan áztak együtt a lábon álló kádban, amelyet teletöltöttek tűzforró vízzel, Amanda két réteg ruhát adott Chloéra, ő csak azután öltözött fel. Majd felkapta a takarókat az ágyról, kiment a konyhába, a kislányt gyapjúba bugyolálta, és leültette egy székre.

Amanda a mosogatónál állva kinézett a befagyott ablakon túli jeges világra. A szívét összeszorította a rettegés. Eszébe jutott, hogy elmegy egy motelbe, de az pénzbe kerülne, amit nem tudna kigazdálkodni, és a gyalogláshoz túl veszélyesek voltak a körülmények. Ha egy jármű megpördül, Chloéval megsérülhetnek. A legbiztonságosabb itt maradni, és imádkozni, hogy ne menjen el az áram.

A házat fülsiketítő zaj töltötte be, ahogy az ónos eső egyre jobban verte a tetőt. Chloe riadtan felugrott, megbotlott a takaróban, és elesett volna, ha Amanda nem kapja el.

– Nyugi, nyugi, nyugi! – A nő leült egy régi székre, és az ölébe vonta a kislányt. – Csak az ónos eső.

Chloe úgy bámulta a mennyezetet, mintha attól félne, hogy rájuk omlik.

– Olyan a hangja, mint az üveggolyóknak.

– Igen, olyan. – Amanda megemelte a hangját, hogy túlharsogja a zajt. – Szerintem ez már inkább jégeső. Akkorák lehetnek, mint az üveggolyók, és nagyon hangosak a tetőn. Együnk valamit, aztán énekelünk, hogy ne zavarjon minket a zaj.

Jeb nyáron, amikor védenie kellett a veteményeskertet a fagytól, naponta ellenőrizte az időjóscsatornát a telefonján, de télen ritkán figyelte az előrejelzést. Jobb szeretett meglepődni, és elviselni, ami jön. Az anyja viszont az időjárás-jelentések szerint élt, és aznap este nyolc körül felhívta a fiát.

– Pokoli jégeső volt korábban – kezdte Jeb a beszélgetést.

– Az csak az előjáték volt – figyelmeztette Kate. – Még az éjjel igencsak eldurvul a helyzet. A csirkeólban rá van kötve a melegítőlámpa a tartalék generátorra? Azt mondják, mínusz harmincöt fok is lehet.

Jeb nem emlékezett rá, hogy Mystic Creekben volt-e valaha is ilyen hideg.

– Anya, csak egy bolond vagy egy időjós jövendölné meg Oregon időjárását. Pontos előrejelzésért ki kell nézni az ablakon.

Kate Sterling fojtottan felnyögött.

– Komolyan beszélek, Jeb! Vidd fedett helyre a jószágokat, és ha az ól nincs rákötve a generátorra, akkor a tyúkokat is.

Jeb elfojtotta a nevetését. Csak az anyja gondolhat a baromfi megmentésére.

– Ne aggódj, vettem egy generátort, amely az összes melléképületet ellátja tartalék árammal. Az állatok jól meglesznek.

Miután Jeb elköszönt az anyjától, fel akarta hívni Tonyt, hogy biztosan felkészült-e a viharra, de aztán úgy döntött, az öreg túl régóta gazdálkodik ahhoz, hogy egy ifjú lepkefing tanácsokat osztogasson neki az út túloldaláról. Ezért inkább az üzenetírójára terelődtek a gondolatai. Az ő üzenetírója? Mióta nevezi így? A konyhaablakon kinézve újra eltűnődött, vajon a nő az Elderberry Lane-en lakik-e. Hideg éjszakája lehet, ha elmegy az áram. Jeb csak imádkozhatott, hogy ez ne történjen meg, és a nő házának teteje erős legyen. Az övét korábban keményen megsorozta a jégeső.

A tévében nem talált semmi érdekeset, így előcsalogatta Bozót a búvóhelyéről, az étkezőasztal alól, és korán lefeküdt, hogy végre befejezhesse a kémregényét. A jég olyan hangosan dübörgött a tetőn, hogy a földszinten is hallatszott. Miután elolvasta az utolsó oldalt, Jeb úgy döntött, a könyv elmegy. Ásítva az éjjeliszekrényre dobta a kötetet, és lekapcsolta a villanyt. Elmosolyodott, amikor a matrac lesüllyedt mellette Bozo súlya alatt. A kutya azt hitte, hogy ha csak a sötétben ugrik fel, a gazdája nem veszi észre, hogy nem egyedül alszik.

Nem sokkal tíz óra után a jégeső elállt, így Amanda füle végre nem bántotta tovább a zaj. Hogy melegebb legyen, lent aludt Chloéval a kanapén, ahol a nagy párnák és a karfa jobban tartotta a hőt, mint az ágyak. Ideges volt, aggasztotta az időjárás. Valami kiűzte meleg fészkéből, és szobáról szobára hajtotta. Az egyik ablakból kinézett a néma, fagyos tájra. Ismét gyötörte az érzés, hogy el van vágva minden értelmes emberi kapcsolattól. A konyhába osonva megírt néhány üzenetet rózsaszín papírra, aztán a fagyos széllökések ellenére kimerészkedett a verandájára, hogy szélnek eressze őket.

Ezután Chloéhoz bújt a kanapén, hogy újra felmelegedjen, és egy romantikus történet helyett Chloe apró, meleg testéből nyert vigaszt. Pár perccel később a ház elsötétült. A konyhában az öreg hűtőszekrény motorja leállt. Hála az égnek, Chloe alszik! A koromsötét megijesztené. Amanda kibotorkált a konyhába az asztalon hagyott gyertyáért és gyufáért. Majdnem meggyújtotta, de aztán meggondolta magát. Csak ez az egy volt, és spórolnia kellett vele. Óvatosan, nehogy megbotoljon a sötétben, lehúzta a takarókat meg a paplanokat az ágyakról, és rátette a kupacra a kanapén. Áram nélkül csak a takarók és a testhőmérsékletük segített, hogy ne fagyjanak meg.

Tíz percen belül elviselhetetlenül hideg lett a huzatos házban. Amanda újabb párnákat, törülközőket és takarókat gyűjtött a mosókonyhából, hogy melegebb legyen. Ez segített, és Chloét magához húzva végre elaludt.

Fogalma sem volt, hány óra telt el, amikor arra ébredt, hogy hangos pukkanást hall a konyhából, amelyet vízcsobogás követett. Jaj, ne! A csövek!

Reszketve átsietett a másik szobába. Remegő kézzel meggyújtotta a gyertyát, és kinyitotta a mosogató alatti szekrényt. Remélte, hogy megállíthatja az áradatot, ha elfordítja a szelepet. Elszoruló szívvel látta, hogy a víz a fal repedéseiből ömlik a műanyag borítás mögül. Ezt a gejzírt nem fékezheti meg, hacsak ki nem merészkedik a főcsaphoz a szivattyúházba. Ez baj! A zseblámpából kifogyott az elem, és elfelejtett újat venni. Vagyis csak a gyertyája maradt, amely abban a pillanatban kialszik, amint kilép. A sötétben képtelen lenne megtalálni a főcsapot, ha megpróbálja, eleshet, és megsérülhet.

A legfontosabb feladata, hogy megvédje a gyermekét, amit nem tehet meg, ha elesik a jégen, és halálra fagy. Visszatérve a kanapéra arra jutott, hogy a tulajdonosnak kell megoldania a problémát. Kihalászta a mobilját a zsebéből, és megkönnyebbült, hogy világít a képernyő, vagyis az akku fel van töltve. Tárcsázta a főbérlőt. Csak az üzenetrögzítő válaszolt. Végül is az éjszaka közepe van. Aztán szörnyű gondolat hasított belé. Talán elutazott rokonlátogatóba az ünnepekre. Remélhetőleg nem. Hálaadásig még több mint egy hét van.

A takarók alá csusszanva magához vonta a lányát, és imádkozott, hogy a főbérlő visszahívja, mielőtt az egész ház elúszik.

Jeb arra riadt fel, hogy hangosan dörömböltek a bejárati ajtón. Melegítőben, káromkodva sietett ki az előszobába. Tony állt a verandán, és rá jellemző módon nem vesződött a köszönéssel, amikor a férfi ajtót nyitott.

– Tegnap elment az áram. Csapatot kell szerveznünk, hogy ellenőrizzük a szomszédokat. Nem mindenkinek van generátora, vagy tudja más módon megoldani a fűtést.

Jeb generátora automatikusan bekapcsolt, és mivel a ház hátsó részében, a mosókonyha előtt volt, a hangja nem ébresztette fel a férfit. Jeb kidörzsölte az álmot a szeméből, és pislogott. A halvány fény a láthatáron arra utalt, hogy egy óra múlva hajnalodik.

– Egyébként hány óra?

– Fél hat, ideje nekilátni – válaszolta Tony. – Már felhívtam Pete-et. Fatüzelésű kályhát használ, úgyhogy a felesége nem fagy halálra, amíg ő másoknak segít. Amúgy meg árt az önbizalmamnak, hogy póló nélkül látlak. Biztos hátul álltam, amikor az izmokat osztogatták.

Jeb ismerte Pete-et, a harmincas éveiben járó, zöldfülű farmert. A kezét dörzsölgetve behívta a szomszédját.

– Nem tehetek róla, hogy néz ki a felsőtestem. Hány fok van kint?

– Mínusz huszonnyolc, és Myrna szerint ma éjjel még hidegebb lesz.

Jeb becsukta az ajtót. Nagyon szívesen segít a szomszédoknak, de ha Pete-tel és Tonyval hatékonyak akarnak lenni, akkor fel kell osztaniuk a területet, készleteket kell vásárolniuk, és telefonon tartani a kapcsolatot arra az esetre, ha bármelyikük olyan helyzettel találná szembe magát, amelyet egyedül nem tud megoldani.

A beépített géppel gyorsan elkészített kávé mellett átbeszélték a tervet. Jeb az Elderberry Lane-t választotta útvonalául. Nem a legjobb döntés, de ha az üzenetírója abban az utcában lakik, talán teljesülne a kívánsága, és a hős ott állna a verandáján.

Azon kapta magát, hogy gyakran gondol a nőre. Nagyon magányosnak tűnt. Jeb vagy tucatszor kívánta, bár rájönne, melyik házban lakik. Bekopogtatna az ajtaján, és megkérdezné, sütne-e neki csokidarabkás kekszet. Egyik reggel párszor végigment az Elderberry Lane-en, de csak egy sötét hajú nőt látott a buszmegálló felé sétálni a kislányával. A fényszórók ragyogásában túl szépnek tűnt, hogy ő legyen a levélíró, és a lánya rózsaszín hótaposót viselt, amelyet az üzenetíró állítása szerint nem engedhetett meg magának. Nem. Ha ilyen csinos nő keresne megmentőt, gond nélkül találna egyet.

– Bár a dízeles furgont éjszakára motorblokk-melegítőre kötöttem, így is pokoli nehezen indítottam be ma reggel – szakította félbe Jeb gondolatait Tony. – Szerintem, bár csak hárman vagyunk, de akkor is el tudjuk vinni néhány szomszédunkat a rokonaihoz vagy barátaihoz, ahol van valamiféle fűtés.

– Mit gondolsz, meddig tart az áramkimaradás? – kortyolt a kávéjába Jeb.

– Akár napokig is, ha újabb vihar jön. Pete ismer egy pasast az elektromos műveknél, aki szerint az egész környéken lőttek a vezetékeknek. Megjavítanak egyet, aztán kidől még egy fa, és maga a jég súlya is kettészakítja a vezetékeket. – Tony a fejét csóválta. – Sosem volt még ilyen hideg. Myrna bent felejtett egy tányér brownie-t a mikróban. A tűzhely felett van egy külső falon. A házban jó meleg volt, de amikor ma reggel megtalálta a sütiket, keményre fagytak, és jeges volt a tetejük. Fűtés nélkül egyesek halálra fagyhatnak.

A gondolatra Jeb megborzongott.

– Mi a tervünk, ha olyan szomszédot találunk, akinek nincs barátja vagy rokona a városban fatüzelésű kályhával vagy generátorral?

– Ha van helyünk, ami nekem nincs, ellehetnek nálunk. Vagy elvihetjük őket egy motelbe vagy panzióba, ahol van tartalék generátor. Az utolsó lehetőség hívni a zsarukat. A templomok menedéket nyújtanak, és a rendőrök tudják, hová kell vinni az embereket.

Jeb egy kezén meg tudta számolni, hány templom van Mystic Creekben. Úgy saccolta, ha elfogy a hely, akkor a tűzoltóállomás, a seriffhivatal és más középületek fogadják be az embereket.

A menedék emlegetése eszébe juttatta a jószágokat és a tyúkokat.

– Mielőtt elmegyek készleteket vásárolni, el kell látnom az állatokat. Túl lesz terhelve a furgonom, úgyhogy Bozót bezárom a mosókonyhába. Ott nem sok mindent ehet meg.

– Ha sokáig maradsz, lehet, hogy az ajtókra támad gusztusa – nevetett Tony. – Még jó, hogy asztalos vagy. Bármit pótolhatsz, amit szétrág.

Jeb cipőláncot és vastag felsőruházatot húzott, aztán gondoskodott az állatokról. Tudta, hogy Charlie Ramsey korán kinyitja a sportboltját, hogy az emberek bevásárolhassanak. Csak azért imádkozott, hogy ne fogyjon ki a raktárkészlet.

Márvány, Jeb jégszürke Lincoln anyajuha az ól ajtajában várta. Egy pillanatig Jeb azt hitte, rosszul lát. A birka féloldalasnak tűnt. Belépve észrevette, hogy Márvány egyik oldala a lágyékától a válláig csupasz, mint egy hagyma. Mi a fene? Körbejárta az ólat, és megtalálta a helyet, ahol a tarka gyapjú a jéghez fagyott, és tövestül kiszakadt, amikor a juh felállt. Jaj! Jeb bevezette az állatot, és rátette a juhkabátot, friss szalmát dobott le, és megbizonyosodott róla, hogy az elektromos gyűrű a vályúban nem hagyja, hogy megfagyjon a víz.

A pajta felé menet majdnem rálépett egy szürke sirató gerlére a hóban. Néhány hete rendszeresen látott egy gerlepárt a földjén. Megkerülve a madarat észrevette, hogy halálra fagyott. Azon tűnődött, hol lehet a párja. A sirató gerlék monogámok, és tudta, hogy ennek a madárnak a párja belehal a gyászba. Ahogy visszagondolt, hogyan fagyott Márvány gyapja a földhöz, arra a következtetésre jutott, hogy a gerle beleragadhatott a hóba. Elszomorította, hogy a párja egyedül néz szembe a biztos halállal.

Amanda a fagyos levegőtől remegő kézzel újra megpróbálta felhívni a főbérlőt, de még mindig az üzenetrögzítő vette fel. Most már arra hajlott, hogy a férfi egyszerűen csak nem veszi fel. Ha így van, remekül csinálja: beszedi a lakbért, és semmit sem költ javításokra. Neki semmilyen javításra nem telik. Ha ennek az egésznek vége, neki kell állnia új lakást keresni.

Felettük hangos reccsenés hallatszott. Chloe riadtan bámult a mennyezetre.

– Anyu, betörik a tető?

– Nem, dehogy! – Amanda több magabiztosságot csempészett a hangjába, mint amennyit érzett. Markkal éltek pár lukban, de a tető mindig erős volt. – Tudod, hogy nyikorog ez a ház éjszaka? Szerintem ez ugyanaz. – Csak sokkal hangosabb.

Jebnek majdnem egy órába telt a városban beszerezni a vészkészleteket. A furgonja hátsó ülését takarók, benzin, paraffintömbök, benzinlámpások, zseblámpába való elemek, néhány zseblámpa (arra az esetre, ha valakinek ne lenne), kézmelegítők, gyertyák, gyufa, kempingtűzhelyekhez való mini propánpalackok, úgy három tucat energiaszelet (amiből kettőt megtartott magának, és a műszerfalra dobott) és több karton palackos víz borította.

Csak ezután ellenőrizhette a lakosokat. Bár az Elderberry Lane-t választotta fő útvonalának, több idős nőt is ismert, akik egyedül éltek a Ponderosán. Az anyja együtt járt velük az idősek klubjába, és elvárta a fiától, hogy rájuk nézzen, hiszen közel lakott.

Jeb úgy döntött, a Ponderosa városközponthoz közel eső felén kezdi, így először Kay Brickle-nél állt meg. Mystic Creek postásnője alacsony, testes asszony volt, ősz haja dauerolt, a szája pedig be nem állt, általában pletykálkodott.

Jeb próbálta udvariasan félbeszakítani.

– Nincs időm csevegni, Kay. Úgy látom, felszerelkeztél a viharra. – Odakintről hallotta a generátor zümmögését. – A motor elég energiát termel a kazánhoz?

– Hát... – Kay a legtöbb mondatát ezzel a szóval kezdte, és addig húzta, amíg már Jeb idegeire nem ment. – Hát persze hogy tudja működtetni a kazánt, és fatüzelésű kályhám is van tartaléknak. Nem vagyok hülye, mint ebben a városban egyesek, akiket néven tudnék nevezni.

Ahogy haladt a Ponderosán, Jeb egyre jobban aggódott. Nem kapott választ, amikor az anyja barátnőinél kopogtatott. Házról házra haladt, aztán élénk fényt vett észre Mary Melissa Dilling ablakában. Hálát adott a cipőláncáért, amikor besétált az udvarra. Belülről hangok és nevetés szűrődött ki. Amikor kopogott, a szomszédban lakó Donna Harris nyitott ajtót. Vidám, zöld szemmel nézett rá, az arcát szőke, melírozott haj keretezte.

– Helló, Jeb! Üdv a jégviharpartinkon!

A férfi elnézett Donna válla felett. Az asszony nővére, Lisa Meekins, Ellie Kay Hathaway, Nancy Hayes, Michelle Nelson és Thipin Jarlego egy nagy kerek asztal köré gyűltek. Kártyáztak.

– Csak ellenőrizni akartam, jól vannak-e – magyarázta Jeb. – Kezdtem nagyon aggódni, amikor senki sem reagált a kopogtatásomra.

– Mary Melissának van tartalék generátora! – Thipin Jarlego, az aprócska, szőke, kék szemű nő, aki fiatalabbnak látszott hatvanöt événél, rámosolygott legyezőként tartott kártyái felett. – Amikor hallottuk, hogy jön a vihar, Judy Burr kölcsönadta nekünk a férjét, Ralphot. Leengedte a vizet a csöveinkből, megtöltötte őket biztonságos fagyállóval, és beköltöztünk ide kutyástul-macskástul. Elvagyunk a jó melegben, mint a befőtt.

Jeb öt kutyát és hat macskát számolt össze, de akkora volt a nyüzsgés, hogy megvolt rá az esély, hogy kihagyott egy-két jószágot. Észrevette, hogy Mary Melissa fatüzelésű kályhája önti a forróságot.

– Van bőven fa?

– Tegnap feltettük a cipőláncot, és egy hétre elég fával pakoltuk tele a hátsó verandát – nyugtatta meg Mary Melissa, amikor Jeb átvágott a szobán, hogy megölelje. Az alacsony, hatvanéves, barna hajú, barna szemű, vonzó, ovális arcú asszonyt a barátai M&M-nek hívták. – El sem hiszem, hogy ezeken a jeges utakon vezettél, hogy megnézz minket. Anyukád és apukád jól neveltek.

Donna megpaskolta Jeb karját.

– Ne aggódj! Burrék is megvannak a tartalék árammal, Sheryl Moses, a fiatal tűzoltónk, aki egyébként facér, pedig téliesítette a házát, és az állomáson marad vészhelyzet esetére.

Jeb figyelmen kívül hagyta a kerítési kísérletet.

– És mi van John atyával a katolikus templomban?

– A gyülekezet pár éve szerelt be tartalék generátort, ami ellátja energiával a templomot és a paplakot, úgyhogy ő jól van. Valószínűleg telefonálgat, hogy másoknak ajánljon fel szállást. Ha a népek hoznak ételt meg ágyneműt, a templom sok családot befogadhat, és a templomkonyhát úgy tervezték, hogy tömegeknek lehessen ott főzni.

– Jó tudni. Csak most kezdtem a körutamat. – Jeb nemet mondott az ennivalóra, bár farkaséhes volt. – Vissza kell mennem. Tony Bradley végigjárja a Huckleberryt. Nekem maradt az Elderberry Lane. Szerintem sok idős ember él arra.

– Jó szórakozást Lucy és Ethel Patrickkel! – nevetett Donna.

– Kikkel? – Jeb még sosem találkozott velük.

– Nagyon hamar megtudod, kik azok – mosolygott szélesebben Donna.

Jeb elhagyta a házat, de még hallotta, hogy az egyik nő így szól:

– Iszonyatosan cuki. Ha harminc évvel fiatalabb lennék, egy szempillantás alatt felszedném. Mi ütött a fiatal nőkbe ebben a városban?

Jeb felnevetett, nem vigyázott, hová lép, és majdnem fenékre ült a jégen.

Kiderült, hogy az Elderberry Lane-en él a legtöbb idős ember Mystic Creekben. Jeb az utca népesebb felén kezdte, ahol az utat keresztezte a West Sugar Pine. Annyi időssel találkozott, hogy csak néhányan ragadtak meg a fejében. Az egyik emlékezetes alak, Christopher Doyle, egy púpos öregember azt állította magáról, hogy kilencvenéves fiatal. A következő háznál Jeb a tündéri Esther McGraw-val találkozott, aki nyolcvanegy éves volt, és még buzgott benne az energia. Nem volt fűtése, és nem működött a telefonja, mert lemerült.

– Hipermodern vacak! – panaszkodott az asszony. Valószínűleg a rá nehezedő takarók miatt bizonytalan léptekkel előrement a nappaliba. – Aggaszt, miért nem jött a lányom, hogy megnézzen. Nem jellemző rá.

Jeb lezárta a házat, és az asszonyt elfuvarozta a lányához. Délután kettőre a napja egybefolyt. Valamikor az éhség rákényszerítette, hogy bekapjon egy fagyott energiaszeletet. Darabokra törte, és a szájában tartotta, amíg eléggé fel nem olvadt, hogy összerágja.

Mobilon tartotta a kapcsolatot Tonyval és Pete-tel. Ugyanolyan kimerültek voltak, mint amilyennek ő érezte magát, pedig ő több mint harminc évvel fiatalabb volt Tonynál. A körút során sok idős emberrel és néhány fiatalabb nővel találkozott. A harminckilenc éves Deb Kistlernek és a negyvenegy éves Arlene Harmonnak volt tartalék generátora, és vigyáztak egymásra.

Az alkonyat szürke félhomálya is eltűnt, mire Jeb az Elderberry Lane végére ért. Egy deszkaburkolatú ház állt a járdától távolabb, vastag jég borította. Jeb nem látott keréknyomokat a garázs előtt, és úgy döntött, biztosan üres a bérlemény. Ahogy megfordult a furgonjával, hogy hazainduljon, észrevette, hogy a hó nem mindenütt érintetlen az udvaron. Lábnyomok. Mivel volt rá esély, hogy valaki lakik ott, leparkolt, és átvágott a fehér kupacokon a rozoga verandáig. Odabentről lépteket hallott, majd a következő pillanatban egy nő résnyire nyitotta az ajtót, és kilesett rá a laza lánc felett. Jeb csak egyetlen barna szemet látott tisztán az arcából, amely gyanakodva méregette.

Mostanra memorizálta bemutatkozó monológját.

– Helló, Jeb Sterling vagyok a Huckleberry Roadról.

Mire befejezte a szövegét, a nő kicsit jobban kinyitotta az ajtót, de a láncot nem vette le. Most, hogy tisztábban látta, Jeb rájött, hogy ő sétált a lányával a buszmegállóba. Hogy csinos, az nem fedte a valóságot. Szép, ovális arca volt, meg dús, hosszú, sötét haja és gyönyörű kávébarna szeme. Kabátot viselt, a vállára pokrócot terített.

– Tegnap éjjel eltört a konyhai vízvezeték, és mindent elöntött a víz. Nem volt lámpám, hogy elzárjam a főcsapot. A szivárgás magától elállt, szerintem befagyott a cső.

Jeb úgy tippelte, hogy a nőnek áram hiányában nincs hőforrása. Úgy festett, mint aki félig megfagyott, a szemében alig leplezett rémület tükröződött. Mivel éjjelre mínusz harmincöt foknál is hidegebbet jósoltak, Jeb kételkedett benne, hogy a nő és a gyereke túlélné. Nem akart kérdezősködni a nő férje felől, vagy hogy egyáltalán van-e neki. Udvariatlan dolog lenne.

– Bejöhetek, és megnézhetem, ha szeretné – ajánlotta fel.

A nő hősiesen próbálta eltitkolni, hogy reszket. Ha a ház olyan szörnyű állapotban van, mint az udvar, akkor valószínűleg minimális szigeteléssel rendelkezik, vagy egyáltalán semmilyennel.

– Azt hiszem – válaszolta a nő. Egyáltalán nem úgy hangzott, mint aki biztos benne, hogy bölcs dolog beengedni őt.

– Remek! Megyek, és hozom a szerszámaimat.

Amikor Jeb visszatért a verandára, a nő még nem engedte le a láncot.

– Honnan tudhatnám biztosan, hogy maga tényleg szomszéd? – kérdezte. – A kislányommal egyedül élünk. Lehet, hogy nem vagyok a legokosabb nő a földkerekségen, de nem vagyok olyan hülye, hogy beengedjek egy idegen férfit a házamba anélkül, hogy előtte igazolná magát.

Jeb majdnem visszavágott, hogy a gyerekével halálra is fagyhat, ha ezt biztonságosabb opciónak gondolja. De be akart jutni, mielőtt még közölné a nővel, hogy a gyerekével pár napig máshol kell megszállniuk. Mélyről fakadó félelmet látott a szemében, amely elveszi az ember józan eszét.

– Bölcs gondolat – felelte inkább. Előhúzta a telefont a zsebéből, és hívta a Bradley-házat. Myrna vette fel. Jeb elmagyarázta a helyzetet, és megkérte az idősebb asszonyt, hogy kezeskedjen érte. Majd benyújtotta a telefont az ajtónyíláson. – Tessék, beszéljen Mrs. Bradley-vel! Velem szemben lakik az út túloldalán, és évek óta ismer. A férje is a szomszédoknak segít.

Amanda remegő ujjakkal fogta meg a mobilt. Úgy tűnt, Myrna ódákat zengett Jebről, mert miután visszaadta a készüléket, leeresztette a láncot, és beengedte.

Amikor Jeb átlépett a küszöbön az aprócska nappaliba, nem érezte, hogy emelkedett volna a hőmérséklet. A francba! Végigfuttatta a tekintetét a lakótéren, de nem látott fatüzelésű kályhát, csak elektromos szegélyfűtőtesteket. A régi kanapén kócos, sötét hajú kislány kucorgott, takarókat és párnákat halmoztak rá. Barna szeme, amelynek a színe nagyon hasonlított az anyjáéra, tízcentes nagyságúra tágult, amikor Jeb rámosolygott. Hm. Egy nő és egy kislány, egyedül élnek egy házban, aminek vacak a fűtése. Nincsenek keréknyomok a felhajtón, ami arra utalna, hogy a leányzónak van kocsija. Lehet, hogy ő az üzenetíróm?

Gondterhelten összehúzta a szemöldökét, amikor meglátta a konyhapadlón kialakult vastag jégréteget.

– Maradjon itt, ha nem gond – kérte a nőt. – Rajtam cipőlánc van, és nem csúszok meg olyan könnyen. – A nő csak zoknit viselt, az egyik pár lyukas volt a lábujjánál. – A lánc tényleg segít.

A konyhába lépve Jeb észrevette, hogy az egyik fali cső a mosogató alatt megfagyott és eltört. Nem igazán tehetett mást, mint hogy megkeresi a főcsapot, és elzárja, ami megakadályozza az újabb árvizet olvadáskor.

Körülnézett a konyhában. A jószágai jobb helyen laknak. Ez a nő még így is megpróbált otthont varázsolni a házból: ráncos függönyök az ablakon, piros almát mintázó tárolóedények a pulton, teáskanna-óra a falon és aranyos mágnesek a hűtőn. A tekintete az asztalra ugrott, amelyen egy rózsaszínű papírtömb – nagyon ismerős rózsaszín – feküdt egy váza művirág és egy öntöttvas serpenyő mellett. A papírokat méregetve egy rakás vékony csíkot vett észre a tetején. Nem kérdés; ő az üzenetíróm.

Most nincs idő ezen rágódni. Sürgetőbb dolgokra kell koncentrálnia.

– Asszonyom, hol a szivattyúház? El kell zárnom a vizet.

– Kint, a garázs mögött – mutatta a nő a hidegtől halványkék kézzel. – De ha elzárja, nem lesz mit innunk, és nem használhatjuk a fürdőszobát.

Jeb tudta, hogy lehetetlen akár egyetlen csepp vizet is kisajtolni azokból a fagyott csövekből. Ha ma mínusz harmincöt fok alá süllyed a hőmérséklet, halálra fagynak. A nő feszült testtartása figyelmeztette, hogy erről egyelőre ne szóljon. Ha visszatér a házba, el kell vinnie őket innen.

{1} fájdalom (angol)