Murakami Haruki

Férfiak nő nélkül

Geopen Könyvkiadó

2016

A mű eredeti címe:

ONNA NO INAI OTOKOTACHI by Haruki Murakami

Copyright © 2014 Haruki Murakami

All rights reserved.

Originally published by Bungeishunju Ltd., Tokyo.

Koi Suru Zamuza (“Samsa in Love”)  by Haruki Murakami

Copyright © Haruki Murakami, 2013

Originally published in Japan in 2013 in the anthology, KOI SHIKUTE: Ten Selected Love Stories, by Chuokoron-Shinsha, Inc., Tokyo.

Hungarian translation © Nagy Anita, 2015

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2015

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Rácz I. Péter

Borító: Váradi Gábor

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5331-80

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Vezess helyettem

Sokszor ült már női vezető mellett, és Kafuku meglátása szerint nagyjából két típusba lehetett sorolni a vezetési stílusukat. Kissé túl agresszívan vagy kissé túl óvatosan vezettek, vagy egyik, vagy másik. Az utóbbira – és ezért nyilván hálával tartozunk – sokkal több példa akadt. Nagy általánosságban a női vezetők körültekintőbbek és óvatosabbak, mint a férfiak. A körültekintő és óvatos vezetéssel szemben persze nem támaszthatunk kifogást. És mégis, ez a vezetési stílus időnként ingerli a többi autóst.

Ugyanakkor úgy tűnik, az „agresszív” női vezetők közül sokan biztosak benne, hogy jól vezetnek. Gyakran gúnyolódnak az óvatoskodó női vezetőkön, és büszkék rá, hogy ők nem azok. Azt azonban nem látszanak észrevenni egy-egy vakmerő sávváltás alkalmával, hogy a körülöttük vezetők kicsit erősebben lépnek a fékre, egy sóhaj vagy néhány keresetlen szó kíséretében.

Akadnak persze, akik egyik csoportba sem tartoznak. Ők a se nem túl agresszíven, se nem túl óvatosan, hanem teljesen átlagosan vezető nők. Közöttük igazán kiváló autósokat is találni. Kafuku azonban, ki tudja, miért, rajtuk is mindig feszültséget érzett. Nem tudta volna megmondani, hogy pontosan milyen jelekből detektálja ezt, de az anyósülésen ülve megcsapta a szorongás levegője, és átragadt rá a nyugtalanság. Rémesen megszomjazott, vagy fölösleges, érdektelen témákról kezdett fecsegni, hogy megtörje a csendet.

A férfiak között is vannak persze jó és kevésbé jó vezetők. De ahogyan ők vezetnek, azon általában nem érezni ezt a bizonyos feszültséget. Ami nem úgy értendő, hogy a férfiak elengedik magukat. Valójában talán bennük is ott a feszültség. Mégis úgy tűnik, hogy erőlködés nélkül – bizonyára nem is tudatosan – le tudják választani magukról. Odafigyelnek a vezetésre, de közben teljesen természetesen eltársalognak. Úgy, hogy ez egy dolog, az meg egy másik. Kafukunak sejtelme sincs, hogy mi okozza ezt a különbséget.

A mindennapokban alig fordul elő, hogy külön kategóriákban gondolkodna nőkről meg férfiakról. A két nem képességei között sem érez különbséget. Foglalkozása természetéből adódóan nagyjából ugyanannyi férfival és nővel dolgozik együtt, és igazság szerint nyugodtabbnak érzi magát, amikor nőkkel dolgozik. A nők általában odafigyelnek a részletekre, és van fülük a lényeg meghallására. Kizárólag az autóvezetésre vonatkozóan azonban az volt a helyzet, hogy amikor női vezető mellé ült be, egy pillanatra sem tudott megfeledkezni a tényről, hogy nő ül a kormánynál. Ezt a véleményét azonban még senkivel sem osztotta meg. Nem tartotta csevegésre alkalmas témának.

Így aztán, amikor elárulta, hogy személyi sofőrt keres, és Óba, az autószerelő műhely tulajdonosa egy fiatal nőt javasolt, Kafuku nem tudott túl vidám képet vágni. Óba elmosolyodott az arckifejezése láttán. Mint aki azt akarja mondani, hogy értem én, mire gondol.

– Kafuku úr, ez a lány tényleg jól vezet. Erről én magam kezeskedem. Egy találkozót megérne.

– Rendben. Ha maga mondja – felelte Kafuku. Minél sürgősebben kellett a sofőr, Óba pedig megbízható. Jó tizenöt éve ismerték egymást. A fickó drótkeménységű hajával úgy néz ki, mint egy kobold, autóval kapcsolatos ügyekben azonban bátran lehet adni a véleményére.

– A beállításokra ránéznék a biztonság kedvéért, de ha ott nincs gond, akkor holnapután kettőkor tökéletes állapotban tudom odaadni az autót. Idehívom a lányt. Mi lenne, ha elmennének egy rövid próbavezetésre a környéken? Ha nem szimpatikus, mondja meg nyugodtan! Velem teljesen fölösleges udvariaskodnia.

– És hány éves?

– Szerintem a húszas évei közepén jár. Mondjuk, soha nem kérdeztem tőle – felelte Óba. Aztán vágott egy kis grimaszt: – Ahogy már mondtam, abban tényleg semmi hiba, ahogy vezet, de…

– De?

– Hogy is mondjam, kicsit nehéz természet.

– Milyen értelemben?

– Mufurc, szótlan, egyfolytában bagózik – mondta Óba. – Meglátja majd, ha találkoznak, de nem egy aranyos kislány típus. Szinte soha nincs egy mosoly az arcán. És megmondom őszintén, eléggé csúnyácska.

– Nem számít. Egy szépségkirálynő mellett én is csak fészkelődnék, és az se jönne jól, ha mindenféle pletyka kezdene terjengeni.

– Akkor talán pont jó lesz.

– A lényeg, hogy jól vezet, igaz?

– Nagyon megbízhatóan. Nem úgy értem, hogy nőhöz képest, hanem mindentől függetlenül kiválóan.

– És hol dolgozik most?

– Azt én sem tudom. Van, hogy éjjel-nappali üzletláncoknál pénztáros, van, hogy csomagkihordó cégeknél sofőrködik. Rövid távú alkalmi munkákból tartja fenn magát. Olyasmiből, amit azonnal ott lehet hagyni, ha akad egy jobb lehetőség. Egy ismerős ajánlására jött hozzánk érdeklődni, de most nekünk se megy jól az üzlet, nem tudok új alkalmazottakat fölvenni. Időnként, ha épp szükség van rá, szólok neki, ennyi. Szerintem nagyon megbízható lány. Az például biztos, hogy egy korty alkoholt sem iszik.

Az ital emlegetésére Kafuku arca elborult. Jobb keze önkéntelenül az ajka felé indult.

– Akkor holnapután kettőkor találkoznék vele – mondta. Éppen az keltette föl az érdeklődését, hogy a lány mufurc, szótlan és nincs benne semmi aranyos.

Két napra rá, délután kettőkor megjavítva várta a sárga Saab 900 kabrió. A horpadást – elöl a jobb oldalon – kijavították, a festést is olyan gondosan vitték föl, hogy alig lehetett látni, honnan kezdődik. Ellenőrizték a motort és a sebességváltót, kicserélték a fékbetétet meg az ablaktörlőlapátokat. Az autót lemosták, a felniket megtisztították és polírozták. Óba alapos munkát végzett, mint mindig. Kafuku jó tizenkét éve jár ezzel a Saabbal, több mint százezer kilométer van az autóban. Lassanként a vászontető is kezdi föladni. Szakadó esőben beázásokra is föl kell készülni. Kafuku egyelőre mégsem akarja újra cserélni. Eddig egyáltalán nem volt vele nagyobb baj, de ami a legfontosabb, ragaszkodott ehhez a kocsihoz. Télen-nyáron leengedett tetővel szerette vezetni. Télen jó vastag kabátot vett, sálat tekert a nyaka köré, nyáron meg kalapban, sötét lencséjű napszemüvegben ült a kormány mögé. Élvezte, hogy kézi váltót használhat Tokió útjain, amikor meg lámpára várt, az eget bámulta. Elnézegette a tovaúszó felhőket meg a vezetékekre telepedő madarakat. Mindez nélkülözhetetlen része volt az életének. Komótosan körbejárta a Saabot, és mint aki egy versenyre készülő ló állapotát méri föl, mindenütt, részletekbe menően megvizsgálta.

Amikor megvásárolta ezt az autót, újonnan, még élt a felesége. Ő választotta a sárga színt. Az első néhány évben gyakran kirándultak kettesben. A felesége nem vezetett, szóval a sofőrködés mindig Kafuku dolga volt. Elég szép távolságokat megtettek. Izunak, Hakonénak vagy Naszunak is nekivágtak. Utána majd tíz évig azonban Kafuku szinte mindig egyedül ült az autóban. A felesége halála után több nővel is volt viszonya, de valamiért egyszer sem akadt alkalom, amikor ők beülhettek volna mellé. Többé Tokió területét sem hagyta már el, kivéve, ha a munkája úgy kívánta.

– Azért pár helyen bizony van már egy kis kopás, de még bírja – mondta Óba, aki olyan gyengéden járatta tenyerét a műszerfalon, mintha egy hatalmas testű kutya fejét simogatná. – Megbízható autó ez. A hasonló évjáratú svéd autókat nagyon jól összerakták. Az elektronikára oda kell figyelni, de alapvetően semmi gond nincs vele. És elég szépen rendben is tartottuk.

Míg Kafuku aláírta a szükséges iratokat és végighallgatta a magyarázatot a számla egyes tételeiről, megérkezett az a bizonyos lány. Százhatvanöt centi magas lehet, és bár kövérnek nem kövér, széles vállú, elég mokány termet. A tarkóján jobb oldalon van egy olívabogyó méretű, ovális, lila folt, de úgy tűnik, nem zavarja, hogy kilátszik. Dús, koromfekete haja copfba van kötve, hogy ne zavarja. Semmilyen szempontból nem lehetett szépnek nevezni, és amint Óba megmondta, rémesen mogorvának tűnt. Az arcán halvány pattanásnyomok. A szeme nagy, pupillája koromfekete, és valami kételkedő árnyalatot lehet benne fölfedezni. Attól, hogy nagy a szeme, csak még inkább feltűnik ez az árnyalat. Lapátfülei vannak, valósággal olyanok, mint kihalt vidékre telepített jelfogó készülék. Májushoz képest vastag, halszálkamintás férfizakó, barna vászonnadrág, fekete Converse cipő volt rajta. A zakó alatt hosszú ujjú fehér póló, és elég nagy mellek.

Óba bemutatta Kafukut. A lány családneve pedig Vatari. Teljes neve Vatari Miszaki.

– A Miszakit csak hiragana szótagokkal írom.{1} Ha szükséges, készítek önéletrajzot – mondta olyan hangsúllyal, hogy azt akár kihívónak is lehetett érzékelni.

Kafuku megrázta a fejét:

– Önéletrajz egyelőre nem szükséges. Ugye tudja kezelni a kézi váltót?

– A kézi váltót szeretem igazán – felelte élesen a lány. Mintha egy hajlíthatatlan vegetáriánust kérdeztek volna, hogy megeszi-e a salátát.

– Régi autó, GPS sincs benne.

– Szükségtelen. Egy darabig csomagkihordóként dolgoztam. Tokió térképe a fejemben van.

– Akkor elvinne egy próbaútra itt a környéken? Jó idő van, engedjük le a tetőt!

– Hova menjünk?

Kafuku kicsit elgondolkodott. Most Sinohasi közelében vannak:

– Forduljunk jobbra a Tengendzsi kereszteződésnél, aztán tegyük le az autót a Meidzsija föld alatti parkolójában, mert vásárolnék náluk egy kicsit, utána menjünk föl az emelkedőn az Ariszugava parknál, és ha elhagytuk a francia nagykövetséget, soroljunk be a Meidzsi főútra. Aztán jöjjünk vissza ide.

– Értettem – felelte a lány. Vissza se kérdezett az útvonalról. Átvette a kulcsot Óbától, majd gyorsan beállította az ülést meg a tükröket. Úgy tűnt, minden kapcsoló helyével tisztában van. Kinyomta a kuplungot, végigpróbálta a sebességeket. Kabátja mellényzsebéből zöld színű Ray Ban napszemüveg kandikált ki. Aztán Kafukura pillantott, biccentett. Vagyis készen áll.

– Kazettás magnó – jegyezte meg csak úgy magának, mikor meglátta a berendezést.

– A kazettát szeretem – magyarázta Kafuku. – Könnyebb kezelni, mint a CD-t. És a szövegemet is tudom vele gyakorolni.

– Rég láttam ilyet.

– Amikor elkezdtem vezetni, nyolcsávosak voltak – mondta erre Kafuku.

Miszaki nem válaszolt, mindenesetre az arckifejezése alapján fogalma sem volt, mi az, hogy nyolcsávos.

Amint arról Óba kezeskedett, a lány kiválóan vezetett. Végig simán kezelte az autót, a legkisebb bizonytalankodás nélkül. Nagy volt a forgalom, a lámpáknál is sokszor kellett várni, Miszaki mégis figyelt rá, hogy egyenletes maradjon a fordulatszám. Abból lehetett tudni, ahogyan a pillantása vándorolt. Ha azonban Kafuku lehunyta a szemét, szinte egyáltalán nem vette észre az újabb és újabb sebességváltásokat. Amikor nagyon fülelt a motorhangra, akkor is épp csak annyit tudott kivenni, hogy ez most talán egy másik sebességfokozat. Miszaki a fék- és gázpedált is puhán, érzéssel kezelte. Kafuku azonban azért volt hálás mindenekfölött, hogy a lány végig elengedte magát vezetés közben. Sőt, egyenesen úgy tűnt, hogy amikor vezet, kevésbé feszült, mint amikor nem. Megenyhült arcának mogorva kifejezése, tekintetébe némi lágyság költözött. Csak abban nem volt változás, hogy alig beszélt. Ha nem kérdezik, ki se nyitja a száját.

Ez azonban nem zavarta Kafukut. Ő maga sem túl jó társalgó. Hozzá közel állókkal értelmes társalgást folytatni nincs ellenére, de egyébként hálás érte, ha csendben lehet. Belesüppedt az anyósülésbe, és elmélázott a város mellette tovatűnő képén. Minthogy mindig a kormánynál ült, ebből a szemszögből új volt neki a látvány.

A forgalmas Gaien Nisi úton megkérte néhányszor Miszakit, hogy parkoljon be két autó közé, a padkával párhuzamosan, kérését a lány összeszedetten, pontosan teljesítette. Jók a megérzései. Kiválóan reagál. A hosszú lámpáknál rágyújtott. Úgy tűnik, a Marlboro a kedvenc márkája. Amint a lámpa zöldre váltott, azonnal elnyomta a cigit. Vezetés közben nem dohányzik. A csikkeken nem maradt rúzsnyom. A körme sincs kifestve. Alig sminkel.

– Lenne néhány kérdésem – szólalt meg az Ariszugava park környékén Kafuku.

– Kérdezzen! – felelte Vatari Miszaki.

– Hol tanult meg vezetni?

– A hokkaidói hegyekben nőttem föl. Kamaszkorom óta vezetek. Ott autó nélkül nem lehet meglenni. A városunk egy völgyben van, a nap se nagyon süt be, az év majdnem felében jegesek az utak. Ha akar, ha nem, az ember megtanul jól vezetni.

– Na de a padka mellé parkolást nem lehet gyakorolni a hegyekben.

Erre Miszaki nem felelt. Vagyis nyilván ostoba kérdés volt, szükségtelennek látja, hogy válaszoljon.

– Hallotta Óbától, hogy miért van sürgősen szükségem egy sofőrre?

Miszaki egyenesen előre figyelve, hangsúlytalanul mondta:

– Kafuku úr színész, jelenleg heti hat napon játszik. A színházba kocsival jár, saját maga vezet. Se a metrót, se a taxit nem szereti. Mert az autóban akarja gyakorolni a szövegét. Nemrégen azonban koccanásos balesetet okozott, a jogosítványát is elvették. Egy kicsit ivott is, meg a látásával is gond van.

Kafuku bólintott. Mintha egy másik ember álmát hallgatná.

– Megvizsgált a rendőrség által kirendelt szemorvos, és zöldhályoggyanút állapított meg. Azt mondta, egy bizonyos szög kiesik a látóteremből. Jobb szélen. Addig ezt egyáltalán észre se vettem.

Ami az ittas vezetést illeti, azt szép csendben el lehetett simítani, mert nem ivott túl sokat. Kafuku azt is meg tudta oldani, hogy semmi ne szivárogjon ki a médiának. A látásproblémáját azonban nem hagyhatta figyelmen kívül az ügynöksége. Mert ha ez igaz, akkor esélyes, hogy nem fogja észrevenni a jobb hátulról, vagyis számára holttérből közeledő autókat. Utasították, hogy semmiképp se vezessen, amíg nem volt meg a kontrollvizsgálat, és nem hozott megnyugtató eredményt.

– Kafuku úr – kérdezte most Miszaki –, szólíthatom így? Ez az igazi neve?

– Ez bizony – mondta Kafuku. – Szerencsehozó névnek hangzik, de szerintem nem működik. Egyetlen ember sincs a rokonságban, akit gazdagnak nevezhetnénk.

Egy időre csend lett. Azután Kafuku megnevezte az összeget, amit havi díjként fizetni tud a személyi sofőrködésért. Nem valami nagy pénz. De ez volt a maximum, amit az ügynöksége állni tudott. Kafuku nevét ismerik valamennyire, de azért nem az a színész, aki filmek vagy tévésorozatok főszerepében tetszeleghet, és amit a színházban meg tud keresni, az véges. Példa nélküli luxus, hogy egy színésznek az ő szintjén személyi sofőrt biztosítsanak, ha csak néhány hónapra is.

– A munkaidő az időbeosztásomtól függően változik, de jelen pillanatban főleg színházi előadásaim vannak, vagyis délelőttönként általában nem lesz dolga. Nyugodtan alhat délig. Este pedig úgy intézem, hogy legkésőbb tizenegykor végezzek. Ha annál később lenne szükségem autóra, taxizni fogok. Heti egy szabadnapot biztosítok.

– Megfelel – válaszolta Miszaki kurtán.

– Azt hiszem, maga a munka nem túlságosan megterhelő. Lehet, hogy inkább a tétlen várakozás lesz kemény.

Miszaki ezt nem kommentálta. Szorosra zárta az ajkát. Arckifejezése azt üzente, hogy „egész halom ennél keményebb dolgon átmentem én már”.

– Amikor le van engedve a tető, dohányozhat. De amikor föl van húzva, jobb szeretném, ha nem gyújtana rá.

– Értettem.

– Magának van valamilyen kívánsága?

– Nincs különösebb – és figyelő tekintettel, közben mélyet lélegezve visszaváltott. Majd hozzátette: – Mert tetszik ez a kocsi.

A fennmaradó időben mindketten hallgattak. Visszaértek az autószerelő műhelyhez, Kafuku félrehívta Óbát, és közölte vele:

– Fölveszem a lányt.

{1} Vagyis Miszaki nevéhez nem tartozik jelentést hordozó, fogalomíró írásjegy, egyszerűen csak a hiragana szótagírás mi-sza-ki olvasatú írásjegyeivel írja a nevét. Ez nem példátlan, de ritka, a gyerekek nevéhez általában választanak jelentést hordozó írásjegye(ke)t is – a ford.