A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jo Marchant: CURE – A Journey into the Science of Mind Over Body

Published by Canongate Books Ltd.,

14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

Great Britain, 2016

Copyright © Jo Marchant, 2016

Hungarian translation © dr. Kelemen László, 2016

Fordította dr. Kelemen László

ISBN 978-963-433-007-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Haulitus Anikó

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Somogyi Péter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szüleimnek, Jim és Diana Marchantnak.

Köszönöm, hogy megtanítottatok gondolkodni,

kérdezni és felfedezni.

TARTALOM

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

BEVEZETÉS

1. HAMISÍTVÁNYOK

Miért működik a semmi?

2. EGY DEVIÁNS ÖTLET

Amikor a szándék is elég

3. PAVLOVI ERŐ

Az immunrendszer áthangolása

4. KÜZDELEM A FÁRADTSÁGGAL

Szökés a börtönből

5. RÉVÜLETBEN

Képzelje a beleit egy folyónak!

6. AZ ÚJRAGONDOLT FÁJDALOM

A jeges szurdokban

7. BESZÉLJEN HOZZÁM!

Miért fontos a törődés?

8. A STRESSZREAKCIÓ

Gyilkos gondolatok

9. A PILLANAT ÉLVEZETE

Hogyan változtassuk meg az agyunkat?

10. AZ IFJÚSÁG KÚTJA

A barátság titkos ereje

11. KÉTIRÁNYÚ INGERÜLETEK

Gyógyító idegek

12. ISTEN KERESÉSE

Lourdes valódi csodája

ZÁRÓGONDOLATOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

HASZNOS WEBOLDALAK MAGYARUL

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A könyv megírásakor számos tudós ismereteire és rengeteg páciens véleményére támaszkodtam. Különböző okokból nem írom le mindenkinek a nevét, de mindegyiküknek rendkívül hálás vagyok.

A kötet végén fel nem sorolt idézetek betegekkel és gyakorló orvosokkal folytatott személyes beszélgetéseimből származnak. A referenciajegyzékben felsorolt hivatkozások a velem készült interjúkban vagy más, nyomtatásban megjelent forrásokban találhatók, és ezeket a szövegben is jelöltem.

Bizonyos emberek nevét a személyiségi jogok védelme miatt megváltoztattam. Ezekben az esetekben nem valódi keresztnevet használok (kivétel az 1. fejezetben szereplő Davide és a 10. fejezetben említett Fhena – őket tényleg így hívják).

BEVEZETÉS

Egy szép nyári napon elsétáltunk a közeli parkba, ahol a dél-londoni ligetekre jellemző kellemes látvány fogadott. Gyerekek pancsikoltak a szökőkútban, sokan közülük hintáztak, mások játszottak, a nagyobbacskák fociztak. Letelepedtem a homokozó szélére, ahol két másik anyuka napolajjal és süteménnyel kínált, miközben elnézegettük, ahogy gyerkőceink ingatag homokvárakat építenek kis, színes lapátjaikkal.

Az egyik nő – a frissen megismert anyukák egyike – ékesszólóan előadta, hogy nemrégiben sikerült homeopátiás módszerekkel kigyógyulnia régóta fennálló, súlyos ekcémájából.

– Imádom a homeopátiát! – kiáltott fel végül lelkesen.

Tudósként úgy éreztem, el kell mondanom neki, hogy a homeopátia gyakorlatilag nem jelent mást, mint tetszetős üvegekbe töltött csapvizet (esetleg cukorpilulákat). A kezelések során minden aktív hatóanyagot olyan hígításban alkalmaznak, hogy azok aligha fejthetik ki a hatásukat.

– Ez van – fejeztem be a mondókámat –, a homeopátiás szerekben egyszerűen nincs hatóanyag.

– Mérhető mennyiségben nincs – mért végig fensőbbséges pillantásával új ismerősöm.

Láthatóan teljes mértékben meg volt győződve róla, hogy „gyógyszerében” volt egy olyan meghatározatlan esszencia, amely kívül esik a tudomány hatókörén. Szavai hallatán olyan érzésem volt, mintha a jelenlegi orvoslás egyik nagy filozófiai vitájában hirdetette volna ki a végső, megfellebbezhetetlen eredményt.

Az egyik oldalon a hagyományos nyugati orvoslás képviselői sorakoznak – ők a materialista alapokon gondolkodó redukcionisták. Paradigmáik szerint szervezetünk lényegében egy gépezet. A gondolatoknak, hiedelmeknek és érzelmeknek többnyire nincs helye a betegségek terápiájában. Amikor egy masina elromlik, nem beszélgetni kell, hanem cselekedni. Ennek megfelelően az orvosok különböző vizsgálati módszerekkel diagnosztizálják a problémát, majd gyógyszeresen vagy sebészileg „megjavítják”.

Ami a másik oldalt illeti… – nos, lényegében mindenki más odatartozik. Ők az ősi, „alternatív” vagy „keleti” medicina követői. Ebben az orvoslásban a holisztikus hagyományok miatt az anyagtalan dolgok elsőbbséget élveznek a materiális entitásokkal szemben. A beteg fontosabb a betegségénél, a szubjektív élmény és a hiedelmek pedig előrébb valók az objektív vizsgálati eredményeknél. Ők nem a pszichére ható gyógyszereket használnak, hanem akupunktúrát. Állításaik szerint spirituális módszerek és például a reiki segítségével megfoghatatlan energiamezőket állítanak a gyógyítás szolgálatába. A homeopátia hívőit legkevésbé sem zavarja, hogy készítményeikben néha nyoma sincs aktív hatóanyagnak, mert úgy tartják, hogy valamilyen módon a gyógyszer „emléke” is elég.

Nyugaton még a hagyományos orvoslásé a vezető szerep, de már több millió ember hisz az alternatív módszerekben. Az Egyesült Államokban rendszeressé váltak a spirituális gyógyítással és a reikivel foglalkozó televíziós műsorok. A felmérések szerint a felnőttek 38 százaléka folyamodik valamilyen kiegészítő vagy alternatív gyógymódhoz (ha az imát is ezek közé számítjuk, az arány felmegy 62 százalékra); ezekre évente mintegy 34 milliárd dollárt költenek;{1} összesen 354 millió alkalommal fordulnak alternatív gyógyítókhoz (miközben 560 milliószor jelennek meg az elsődleges ellátást végző hagyományos orvosoknál).{2} Én Londonban élek, és itt az anyukák körében általános gyakorlat, hogy borostyánból készült nyakláncot akasztanak kicsinyeik nyakába, mert meggyőződésük szerint csökkenti a fogzással járó fájdalmakat.

A tudomány emberei érthető módon felveszik a harcot a jelenség ellen. Az Atlanti-óceán mindkét oldalán a hivatásos szkeptikusok – a nagy leleplezéseiről híres James Randi és Michael Shermer; Steven Salzberg és David Gorski tudományos bloggerek; az olyan biológusok és gondolkodók, mint Richard Dawkins – határozottan fellépnek a vallásos tévhitek, az áltudományos tanok és különösen az alternatív orvoslás ellen. 2009-es, Rossz tudomány: hatástalan szerek, gátlástalan kampányok{3} című, 22 országban félmillió példányban elkelt könyvében dr. Ben Goldacre epidemiológus határozottan elítéli azokat, akik tudatosan hamis tanokat terjesztenek. A komikusok – köztük Tim Minchin vagy Dara Ó Briain – is csatlakoztak ehhez a harchoz, és a fellépéseiken kipellengérezik a homeopátia abszurd állításait annak érdekében, hogy racionális gondolkodásra ösztönözzék hallgatóságukat.

Az irracionalitás ellen a szkeptikusok számos találkozón, cikkben, tüntetésen emelik fel szavukat. Nehéz a dolguk – jellemző, hogy az ilyen témájú írásokat Steve Silberman „homokba írt hírhajhászás-ellenes soroknak”{4} nevezi. Ezek közé a dokumentumok közé tartozik az a petíció is, amelyet brit orvosok százai nyújtottak be azért, hogy a kormányzat ne finanszírozza tovább a homeopátiás kezeléseket. Klinikai vizsgálatok sokasága igazolja, hogy az alternatív medicina módszereivel nem lehet többet elérni, mint placebókkal (nem valódi gyógyszerekkel). Kimutatták, hogy aki ezekhez fordul, az hagyja magát megtéveszteni. Az egészségügyi ellátásban nincs szükség a konvencionális, bizonyítékalapú terápiától eltérő gyógyításra.

Magam is teljes szívemből a racionális látásmód mellett török lándzsát. Szenvedélyesen hiszek a tudomány módszereiben. Genetikából és orvosi mikrobiológiából szereztem PhD-fokozatot. Ösztöndíjasként, a téziseim írásának három éve alatt tüzetesen tanulmányoztam London egyik legjobb kórházában a sejtek működését. Szilárd meggyőződésem szerint a természet összes jelensége tudományosan vizsgálható, ha megfelelő kérdéseket teszünk fel. Azt vallom, hogy a bizalmunk elnyerése érdekében szigorú próbáknak kell alávetni az orvosi módszereket. Igaza van a szkeptikusoknak. Ha a tudomány helyett a vágyainknak hiszünk, azzal visszatérünk a sötét középkor boszorkányüldözéséhez, az érvágáshoz és azokhoz az imákhoz, amelyekben Isten segítségét kérjük a betegségek leküzdéséhez.

Abban azonban már nem vagyok biztos, hogy az alternatív orvoslást teljes egészében el kellene vetni. Tudományos újságíróként nem csak olyanokkal találkoztam, akiket modern módszerekkel kezeltek. Láttam betegeket, akiknek az életét titokzatos emésztőszervi probléma vagy megmagyarázhatatlan fáradtság keserítette meg, és azzal nyugtatgatták őket, hogy negatívak a leleteik. Látszólag egyéb tünetektől mentes emberek krónikus fájdalmát egyszerűen csak újabb fájdalomcsillapítókkal kezelték, amelyek a függőség kialakulása mellett más mellékhatásokat is okoztak, miközben a probléma okát nem sikerült kideríteni. Rákos betegek néha olyan agresszív kezelésben részesülnek, hogy nemcsak a reményt adják fel, de az életkedvük is elmegy.

Rendszeresen olvasok olyan tudományos felfedezésekről – néha nagy újságok szalagcímeiben, máskor csak kevesek által elérhető szaklapokban –, amelyek azt sugallják, hogy a bizonytalan és megfoghatatlan alternatív módszerekkel is lehet valós terápiás eredményeket elérni. A sebészi beavatkozás előtt hipnotizált betegeknél kevesebb szövődmény lép fel, és gyorsabban gyógyulnak. A meditáció képes arra, hogy molekuláris változásokat indítson el a sejtekben. Az 1. fejezetben látjuk majd, hogy amikor egy eljárással csak azt lehet elérni, amit placebóval, az nem jelenti azt, hogy az adott módszer egyáltalán nem működik. Drámai biológiai hatása lehet annak, ha valaki egyszerűen csak hisz benne, hogy hatékony kezelésben részesül. Korántsem arról van tehát szó, hogy a borostyán nyakláncos anyukák és a homeopátiás készítmények hívői tudatlanok vagy ostobák; tapasztalatból tudják, hogy ezek a dolgok valamiért segítenek.

Tudom, hogy az alternatív medicina művelői megtévesztő dolgokat hangoztatnak a „víz emlékezetéről” és a „gyógyító energiamezőkről”, de azt hiszem, hogy a szkeptikusoknak sincs maradéktalanul igazuk. Azért kezdtem hozzá ehhez a könyvhöz, mert elképzelhető, hogy a hagyományos orvosokkal együtt nem veszem figyelembe azt a vitális minőséget, amely fontos az egészségünk szempontjából. Ha a jelenség valós, rengeteg ember szenvedésén segíthet, és lehet benne némi ráció, hogy épelméjű, intelligens emberek milliói keresik fel az alternatív gyógyítókat. Természetesen az elme test feletti uralmára gondolok.

* * *

Sokan érezték már, hogy hirtelen felszökik az adrenalinszintjük, amikor majdnem elüti őket egy autó, vagy azt, hogy a szerelmük hangjától felébred bennük a vágy. Az embereket általában elfogja az undor a férgek látványától. Ezek a történések világosan jelzik, hogy elménk drámai hatással lehet a testünkre. Mentális működésünk folyamatosan segíti szervezetünket abban, hogy adaptálódjon a környezeti viszonyokhoz még akkor is, ha ennek nem vagyunk tudatában. Amikor megpillantunk egy éhes ragadozót – vagy egy gyorsan közeledő teherautót –, testünk azonnal felkészül a gyors menekülésre. Ha bejelentik, hogy elkészült az ebéd, szervezetünk ellazul, és várva várjuk a közelgő kellemes étkezést.

Ezeket a dolgokat mindenki jól ismeri, ám amikor az egészségünkről van szó, a konvencionális tudomány és orvoslás jócskán alábecsüli elménk szervezetünkre gyakorolt hatását. Elfogadjuk, hogy a negatív mentális állapot és a stressz hosszú távon károsítja az egészséget (bár néhány évtizeddel ezelőtt még ezt is erősen vitatták), de ennek ellenkezőjét – arról, hogy az emocionális állapot kedvező lenne a gyógyulás szempontjából, vagy elménk „gyógyító erővel” bírna – sokan hagymázas képzelgésnek tartják.

A nyugati orvoslásban élesen különvált az elme a testtől, és ezért sokan René Descartes francia filozófust okolják. Az antik és a középkori medicina alig használt többet a placebohatásnál, de művelőinek tudomásuk volt az elme és a test egységéről. Hippokratész ókori görög orvost sokan az orvostudomány atyamesterének tartják, pedig már ő is a „természetes belső gyógyító erő” hatalmát hirdette. A II. században élt Galenus azt tartotta, hogy „a bizodalom és a remény többre képes a jó doktornál”.{5}

A XVII. században Descartes élesen megkülönböztetett egymástól két alapvető minőséget. Szerinte egyfelől ott van az emberi test, amely a tudomány módszereivel vizsgálható, másrészt létezik egy anyagtalan, mentális, spirituális entitás, amely Isten ajándéka, és elérhetetlen a tudomány számára. A két minőség kommunikál egymással (Descartes szerint az agyalapon található tobozmirigy segítségével), de arra jutott, hogy egymástól függetlenek. Amikor meghalunk, és elporlad a testünk, önmagában is létező szellemünk tovább él.

A legtöbb filozófus és kutató ma már elutasítja az elme és a test dualista szemléletét. Úgy vélik, hogy agyunk mindenkori állapota – idegsejtjeink aktuális „konfigurációja” – lényegében adott gondolatok vagy elmeállapotok függvénye, és Descartes minőségeit nem lehet egymástól elválasztani. Mindenesetre a francia filozófus óriási hatással volt a tudomány és a filozófia művelőire. A szubjektív gondolatokat és érzelmeket még mindig kevésbé tudományos entitásoknak tartják – ennek megfelelően nem is vizsgálják őket olyan gondosan „valós” körülmények között, mint a fizikailag mérhető dolgokat.

Az orvoslás gyakorlatában az elmével még mostohábban bántak, mint a filozófiában. Feltalálták a mikroszkópot, a fonendoszkópot, a vérnyomásmérőt, a XIX. századi Párizsban pedig már rendszeresen végeztek boncolásokat. Korábban az orvosok elsősorban a betegek elmondása alapján állították fel a diagnózist, ma pedig mérhető biológiai, kémiai, illetve fizikai, valamint képalkotó vizsgálatokkal láthatóvá tett strukturális elváltozások alapján. Egy kórt nem a beteg szubjektív tapasztalataiból azonosítanak, hanem a szervezete állapotában bekövetkezett változásokból. Elértünk ahhoz a ponthoz, ahol a páciens ugyan betegnek érzi magát, de ha az orvos nem tudja kideríteni a problémáját, akkor lényegében egészségesnek tartja.

A szubjektív tapasztalatok és objektív mérések közötti szakadék tovább mélyült az 1950-es években, amikor bevezették a randomizált és kontrollált klinikai vizsgálatokat. Az új terápiák részrehajlásmentes megítélése érdekében sem az orvosok, sem a betegek nem tudták, hogy milyen kezelésben részesülnek, és az eredményeket szigorú statisztikai módszerekkel értékelték. A megbízhatatlan emberi tapasztalást kérlelhetetlen számokra cserélték.

Intellektuális szempontból ez hallatlanul fontos vívmány, amely nagyszerű eredményeket hozott. Mivel objektív módon megítélhető a terápiák sikeressége, ezért az orvosok nem kényszerülnek bizonytalan eljárásokra. Az antibiotikumokkal legyűrhetjük a fertőzéseket, kemoterápiával sikeresen harcolhatunk a rák ellen, a védőoltások pedig megvédik gyermekeinket az olyan gyilkos betegségektől, mint a járványos gyermekbénulás vagy a himlő. Szervátültetéseket végzünk; az anyaméhben diagnosztizáljuk a Down-kórt; tudósaink azon fáradoznak, hogy őssejtek segítségével meggyógyítsák a súlyosan károsodott szemet, szívet és agyat.

A jelentős fejlődés ellenére kevésbé vagyunk sikeresek akkor, amikor olyan komplex problémák merülnek fel, mint a fájdalom, a depresszió vagy a szívbetegségekhez, cukorbajhoz és demenciához hasonló krónikus betegségek. Az orvosok és a tudósok jóval erőteljesebben figyelnek a szervezet működésére, és ez a köznapi emberek számára ésszerűtlenségnek tűnik. A – mérhető – tényekre és adatokra sarkított fókusz miatt elsikkadnak az elme kevésbé kézzelfogható hatásai.

Ez a vakfolt jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy számító szélhámosok és cinikus haszonlesők könnyebben megtévesszék az embereket a gyógyító gondolatokról és hiedelmekről hangoztatott nézeteikkel. A tudomány bizonyítékait figyelmen kívül hagyják, vagy eltorzítják. Az „önképző” könyvek, honlapok és blogok olyan badarságokat állítanak, hogy az emocionális konfliktusok megszüntetésével gyógyítható a rákbetegség (Ryke Hames, a Német Új Medicina alapítója); elménk befolyásolhatja a DNS-ünket (Bruce Lipton sejtbiológus The Biology of Belief – A hit biológiája – című bestsellerében); a test és a gondolatok harmóniája esetén nem lehetünk betegek (Rhonda Byme több millió példányban elkelt The Secret – A titok{6} – című könyvében). Az elmét olyan árucikké változtatták, amely rózsaszínű világunkban univerzális gyógyszerként minden további erőfeszítés nélkül képes meggyógyítani bármilyen betegséget.

Agyunk gyógyító ereje – vagy adott esetben annak hiánya – kulcstényezővé vált az irracionális gondolkodás elleni harcban. A gondot az okozza, hogy míg a szkeptikusok egyre erőteljesebben érvelnek a képtelen állítások ellen, egyszersmind a tudomány és eredményeinek logikája mellett, addig egyre jobban elszigetelődnek azoktól a reménykedő páciensektől, akiknek a lelkére akarnak beszélni. Elutasítják azt, ami sok ember számára napnál is világosabb – hogy az elme befolyásolhatja az egészséget, és néha az alternatív orvoslás is működőképes lehet –, ezzel megrendítik a tudományba vetett hitet, és szembefordítják vele az embereket. Amikor a tudósok azt mondják, hogy ezek a gyógymódok haszontalanok, azzal csak azt bizonyítják, hogy milyen keveset tudnak róluk.

Másfajta hozzáállásra van szükség. Az elme testre gyakorolt befolyásának elismerésével hatékonyabban léphetnénk fel az áltudományos tanok ellen.

A könyv írása közben számos olyan helyre eljutottam a világban, ahol úttörő kutatásokat végeznek a témában. Az volt a célom, hogy kiderítsem, milyen árral szemben úsznak a tudósok, hogyan hat agyunk a testünkre, és ez a tudás miben segítheti a betegeket. Mire képes valójában az elme? Hogyan működik, és mi ennek a magyarázata? Hogyan használhatjuk fel ezeket az eredményeket a mindennapi életben?

A legegyszerűbb jelenséggel – a placebohatással – kezdjük, és azzal, amit a tudósok jelenleg tudnak a hamis terápiák hatásmechanizmusáról. Ezt követően megvizsgáljuk, milyen elképesztő trükkökkel tudjuk rávenni elménket arra, hogy felvegye a harcot bizonyos betegségekkel. Szó lesz a hipnózisról, a bélműködés lassításáról, az ízek és szagok immunrendszerünket erősítő hatásairól. Megtudjuk, milyen hatékonyak lehetnek a megfelelően megválasztott szavak a gyógyításban – sőt, életünk meghosszabbításában.

A kötet második részében olyan jelenségekkel foglalkozunk, amelyek túlmutatnak a gondolatok és a hit közvetlen hatásain. Szó lesz arról, miként befolyásolja elmeállapotunk a különböző kórképek kockázatát. Megnézzük, hogyan használják a kutatók a képalkotó eljárásokat és a DNS-vizsgálatot arra, hogy az egészségünk érdekében hatékonyabbá tegyék elménk testünk feletti uralmát. Megvizsgáljuk, miként alakíthatja világlátásunk a megjelenésünket, sőt akár a génjeink működését.

Utunk során találkozunk a pszichológiai trükkök és kezelések korlátaival is. Mire nem képes agyunk? Mikor mennek állításaikkal túl messzire a holisztikus gyógyítók? Melyek azok az esetek, amelyekben az elménk csak ronthat a dolgokon?

A könyv írása közben olyan elképesztő dolgokkal is találkoztam, mint hógolyók hajigálása virtuális szakadékokba vagy a Lourdes-ba ellátogató zarándokok vallásos fürdési rituáléja. Ugyanakkor lenyűgöztek a tudósok eredményei, valamint az, ahogyan ezek a kutatók minden – gyakorlati, gazdasági és filozófiai – téren felveszik a harcot, hogy valós alapokon közös nevezőre hozzák agyunk és testünk működését. Ám a legnagyobb hatást azok a betegek és kísérleti alanyok gyakorolták rám, akik bátran és méltósággal viselték szenvedéseiket.

Számomra az a végső tanulság, hogy elménk nem mindenható orvosság. Néha megdöbbentő azonnali hatást fejthet ki szervezetünkre, máskor csak egy a sok hosszú távon ható tényező közül, amilyen például az étrend vagy a testgyakorlás. Néha semmilyen hatása sincs. Még nem tudunk minden választ, azonban reményeim szerint talán meggyőzöm a szkeptikusokat arról, hogy érdemes átgondolni a dolgokat.

A homokozónál megismert új ismerőseim számára is van egy üzenetem: nem kell elvetnünk a bizonyítékokat és a racionális gondolkodást ahhoz, hogy részesüljünk agyunk gyógyító hatásában. A tudomány is foglalkozik vele, és érdemes meghallgatnunk, mit is mond róla.

{1} Nahin, R. L. et al. National Health Statistics Reports (Nemzeti egészségügyi statisztikai jelentések), no. 18, July 2009. Elérhetőség: https://nccih.nih.gov/sites/nccam.nih.gov/files/nhsrn18.pdf

A beszámoló tartalmazza a kiegészítő és alternatív medicina (KAM) adatait is, de nem tér ki az imákra. A korábbi, 2002-es jelentés készítésekor az imák „egészségügyi alkalmazására” is rákérdeztek, és kiderült, hogy azokat is beleértve a felnőtt lakosság 62 százaléka használja a KAM valamilyen formáját (imák nélkül 36 százalék).

Barnes, P. M. et al. National Health Statistics Reports, no. 343, May 2004. Elérhetőség: http://www.cdc.gov/nchs/data/ad/ad343.pdf

A 2012-es felmérés adatait 2015-ben tették közzé, de nem tartalmaz semmilyen, a költségekre vonatkozó utalást. A megelőző vizsgálatoknál az alkalmazottnál szigorúbb definíciót használó beszámoló szerint 2012-ben a felnőttek 34 százaléka fordult KAM-hoz.

Clarke, T. C. et al. National Health Statistics Reports, no. 79, 10 February 2015. Elérhetőség: http://www.cdc.gov/nchs/data/nhsr/nhsr079.pdf

{2} National Ambulatory Medical Care Survey: 2010 Summary Tables (A nemzeti ambuláns orvosi ellátás felmérése: 2010-es összegző táblázatok). Elérhetőség: http://www.cdc.gov/nchs/data/ahcd/namcs_summary/2010_namcs_web_tables.pdf. (2010-es adat)

{3} Fordította Bori Erzsébet. Budapest, 2012, Akadémiai Kiadó Zrt.

{4} Silberman, S. The Journal of Mind–Body Regulation 2011; 1: 44–52

Könyvem írásakor a brit egészségügyi kormányzat bizonyos homeopátiás kezeléseket még finanszírozott, lásd: http://www.nhs.uk/Conditions/homeopathy/Pages/Introduction.aspx#available

[2015. április 30-ai állapot]

{5} Dunn, P. M. Arch. Dis. Child Fetal Neonatal Ed. 2003; 88: F441–F443

{6} Fordította Cziczelszky Judit, Budapest, 2016, Édesvíz Kiadó