M. C. BEATON

Agatha Raisin
és
a gyilkos lekvár

A fordítás alapjául szolgáló mű:

A Spoonful of Poison

Copyright © 2008 by M. C. Beaton

Minden jog fenntartva

Printed in the United States of America.
For information, address St.

Martin’s Press, 175 Fifth Avenue,
New York, N.Y. 10010.

FORDÍTOTTA: LAIK ESZTER

Copyright © 2008 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2016

© Erawan Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Fejős Éva

Felelős szerkesztő: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5469-61-9

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletének szülöttei. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – akár élők, akár elhunytak – csakis a véletlen műve.

Ezt a könyvet három könyvterjesztő angyalomnak ajánlom, Tony Keatsnek, David Whiteheadnek és Nina Smith-nek a Cotswold Könyvesboltból, a gloucestershire-i Moreton-in-Marshban.

Első fejezet

Mrs. Bloxby, Carsely lelkészének felesége idegesen pillantott látogatójára.

– Igen, Mrs. Raisin az egyik barátnőm, igen kedves barátnőm, de mostanság ugyancsak elfoglalt, vezeti a nyomozóirodáját, és nincs szabad ideje arra, hogy…

– De ez egy igen szép alkalom – szakította félbe Arthur Chance, az Alázatos Szent Odó templom lelkésze, Comfrey Magna faluból. – Egy tapasztalt PR-ügynök segítsége rendkívül jól jönne most nekünk, hogy odacsalogassa a népeket az éves ünnepségünkre. Az adományokat a templomtető felújítására és különféle jótékonysági célokra fordítjuk majd.

– Igen, de…

– Semmi baj nem származhat abból, ha csak megkérdezi, nemdebár? Ez a keresztényi kötelessége.

– Aligha szükséges, hogy a keresztényi kötelességemre figyelmeztessen – jegyezte meg Mrs. Bloxby törődötten, és a számtalan egyházközségi látogatásra gondolt, meg az anyák összejöveteleire a Carsely Hölgyegyletben. Nahát, gondolta, miközben szemügyre vette a lelkészt, igazán nagyon erőszakos ahhoz képest, hogy milyen ártatlannak látszik, mintha kettőig se tudna számolni. Arthur Chance kistermetű ember volt vastag szemüveggel és őszes hajjal, amely szarvakhoz hasonlóan meredezett gyűrött és ráncos képe két oldalán. Húsz évvel fiatalabb nőt vett feleségül, jutott eszébe Mrs. Bloxbynak. Talán belekényszerítette a házasságba, gondolta.

– Nézze, megteszek minden tőlem telhetőt, de nem ígérhetek semmit. Mikor van az ünnepség?

– Szombathoz egy hétre.

– Tehát csak egy hét. Nem hagy Mrs. Raisinnek semmi időt.

– Megsegíti majd a Jóisten – felelte Mr. Chance.

Agatha Raisin középkorú nő volt, aki feladta sikeres közönségszervezői munkáját, hogy korán visszavonuljon egy faluba Cotswoldsban. De hamar úgy találta, hogy a tétlenség nem az ő világa, és nekifogott megalkotni saját magánnyomozó cégét. Most, hogy már ez is sikeresen működött, azt kívánta, bárcsak több ideje lenne pihenni. Ráadásul az a sok ügy, amelyek elárasztották az irodáját, csupa ostobaság volt: zavaros válások, elszökött kölykök, eltűnt cicák és kutyák, és olykor-olykor egy-egy üzleti kémkedés. Elkezdte hétvégeken bezárni az irodát, mert úgy érezte, minőségi időt veszít el – persze elfelejtette, hogy amikor temérdek minőségi ideje volt, akkor meg nem tudott mit kezdeni vele.

Ahhoz képest, hogy az ötvenes évei elején járt, még mindig kitűnően festett. A haja, bár színeztetni kényszerült, szépen fénylett, a lábai pedig kimondottan jó lábak voltak. A szemei aprók, viszont alig akadt pár ránca. Bőséges keblekkel dicsekedhetett, ám a dereka eléggé vastag volt, legnagyobb bánatára.

Péntek este, amikor hazaért, először üdvözölte két macskáját, Hodge-ot és Boswellt, lerúgta a cipőjét, kevert magának egy méretes gin-tonikot, rágyújtott egy cigarettára, és megkönnyebbült sóhajjal kényelmesen hátradőlt a kanapén.

Szórakozottan tűnődött, vajon merre járhat exférje, James Lacey. A szomszédságában lakott, de mivel mint utazó író kereste a kenyerét, gyakran járt külföldön. Agatha szokása szerint keresgélt az elméjében, kutatta, hol lehet a régi megszállottság, a régi vágyódás a férfi iránt, de úgy tűnt, örökre nyoma veszett. Agatha magára maradt, a rögeszméje nélkül, végre elfelejtette mindazt a fájdalmat és nyomorúságot, ami az exe utáni vágyakozás okozott neki, és már csak a futó öröm pillanataira emlékezett.

Egyszer csak megszólalt a csengő. Agatha felpattant a kanapéról és ment, hogy kinyissa az ajtót. Felderült az arca, amikor meglátta Mrs. Bloxbyt.

– Jöjjön be! – kiáltotta. – Éppen egy gin-tonikot kortyolgatok. Kér maga is egyet?

– Nem, de egy sherryt szívesen elfogadnék.

Agatha időnként eltöprengett azon, gyakran visszaemlékezve saját szegényes neveltetésére, hogy milyen lenne kívül-belül olyan úrinőnek lenni, mint Mrs. Bloxby. A lelkész felesége egy meglehetősen bő tweedszoknyát viselt, és egy valaha jobb napokat látott rózsaszínű blúzt. Szürke haja megszökött a kontya fogságából hátul a nyakán, de a kedvesség és méltóság ismerős légköre most is körüllengte.

Ők ketten a Carsely Hölgyegylet hagyományai szerint magázódtak, és mindig vezetéknevükön szólították egymást.

Agatha töltött egy sherryt Mrs. Bloxbynak.

– Egy ideje nem találkoztunk – mondta. – Túl sok a dolog.

Mrs. Bloxby szürke szemén átfutott egy kis lelkifurdalás.

– Megvan még az a fiatal nyomozója, Toni Gilmour?

– Igen, hála istennek. Kiválóan dolgozik. De azt hiszem, kénytelenek leszünk visszaadni bizonyos eseteket. Igazán nem akarok több ügyet elvállalni.

Mrs. Bloxby belekortyolt a sherryjébe, és szórakozottan így szólt:

– Tudtam, hogy nagyon elfoglalt. Pontosan ezt mondtam neki én is.

– Kinek?

– Mr. Arthur Chance-nek. Az Alázatos Szent Odó lelkésze.

– A micsodáé?

– Egy angolszász szent. Már elfelejtettem, mit csinált. Olyan sokan vannak.

– Na és hogy került szóba a nevem a Mr. Chance-szel folytatott társalgásában?

– Ő Comfrey Magnában lakik…

– Életemben nem jártam arra.

– Ezzel sokan vannak így. Kívül esik a turistaútvonalakon. Akárhogy is, holnaphoz egy hétre rendezik meg az éves fesztiváljukat, és Mr. Chance azt akarta, könyörögjek magának, hogy szerezzen nyilvánosságot az eseménynek a kedvükért.

– Van ebben a lelkészben bármi különleges? Bármi, ami indokolná, hogy megtegyem?

– Csak mert az ünnepség jótékonysági célokat szolgál. És mert olyan erőszakos.

Agatha elmosolyodott.

– Pont úgy néz ki, mint egy asszony, akit épp most zaklattak. Tudja mit, holnap reggel autóval odamegyünk, és én egy jól hallható nemet fogok mondani neki, ő pedig nem fogja többet nyaggatni magát.

– Ez olyan kedves öntől, Mrs. Raisin. Én nem vagyok túl erős, amikor nemet kell mondanom jótéteményekre.

Téli napokon, amikor zuhogott az eső, és vastag köd ült a hegyeken, Agatha időnként elcsodálkozott, mi a csudát csinál ő Cotswoldsban, a házikója zsúpteteje alá temetve.

De amikor másnap reggel elindultak Mrs. Bloxbyval, a vidék igazi meleg tavaszi napnak örvendhetett. Kökénybokrok tarkították a sövénykerítéseket, lilaakác és iszalag kúszott a kertek kőfalain, kék harangvirágok rezdültek meg a szellő legapróbb fuvallatára, és a fejük felett hatalmas kék ég ívelt.

Mrs. Bloxby elirányította Agathát a vidéki kis utak labirintusában.

– Na, végre itt vagyunk – mondta végül. – Csak álljon meg közvetlenül a templom előtt.

Agatha úgy vélte, Comfrey Magna furcsa, titokzatos falu. Nem látszottak új épületek, amelyek elcsúfíthatták volna az elszórtan álló ősrégi házak sorát az út mindkét felén. Senkit sem látott sem a főúton, sem a kertekben, sem az ablakoknál.

– Hajmeresztően csendes – jegyezte meg.

– Kevés itt a fiatal, az a baj – mondta Mrs. Bloxby. – Nincsenek első házvásárlók, csak olyanok, akik utolsók.

– Nem hinném, hogy olyan túl drágák lennének a házak egy ilyen kriptában, mint ez – mondta Agatha, miközben leparkolt.

– A házak mindenütt rémségesen drágák.

Kiszálltak a kocsiból.

– Ott van a lelkészlak – mutatta Mrs. Bloxby. – Átvágunk a templomkerten.

A lelkészlak egy vén, szürke épület volt, sátortetővel, amelyet régi cotswoldi tetőcserepek fedtek. Ezek a cserepek egy vagyonba kerültek, de a helyi önkormányzat sosem engedte volna, hogy eladják őket, hacsak nem helyettesítik pontosan ugyanolyannal, ami, természetesen, értelmetlenné tette a műveletet.

Mikor a templomkertbe léptek, Agatha meglátott egy embert, aki épp egy sír felett állt, melyre az imént virágokat fektetett. Megfordult, megpillantotta őket és rájuk mosolygott.

Agatha sűrűn pislogott. A férfi magas volt, szőke, enyhén napbarnított, jóvágású arccal, zöld szemekkel. Nocsak, igazi zöld szeme van, gondolta Agatha, egy szikra barna sincs benne. Tweed sportzakót viselt és zsávoly lovaglónadrágot.

– Jó reggelt! – üdvözölte Mrs. Bloxby nyájasan, de közben könyökével megbökte Agathát, aki mintha a földbe gyökerezett volna.

– Jó reggelt! – felelte a férfi.

– Ez ki volt? – kérdezte halkan Agatha, miközben a lelkészlak ajtaja felé közeledtek.

– Fogalmam sincs.

Mrs. Bloxby becsengetett. Az ajtót egy magas nő nyitotta ki, aki csupán egy balett-szettet viselt. Hosszú haját padlizsánszínűre festette, és simán kibontva hordta. Eléggé kellemetlen vonásai voltak – keskeny, vékony ajkak, hosszú, keskeny szemek. Az orra is vékony volt, egy furcsa dudorral a közepén, mintha egyszer eltört és azután rosszul forrt volna össze. Negyvenhez közel, gondolta Agatha.

– Most félbeszakították a Pilates-gyakorlataimat – mondta a nő.

– Mr. Chance-hez jöttünk – mondta Mrs. Bloxby.

– Akkor biztosan maguk a PR-osok. A dolgozószobában találják. Én Trixie Chance vagyok.

Atyaég, gondolta Mrs. Bloxby. Gyakran jutott eszébe, hogy a trendi lelkészfeleségek éppolyan mértékben tehetnek a gyülekezet létszámának csökkenéséről, mint a trendi lelkészek. Mrs. Chance ismerős típus volt számára: folyton kétségbeesetten próbált „menő” lenni, követte a legutolsó divathóbortokat, idézgette a legújabb popbandák nevét.

Trixie eltűnt. Miután belöktek egy pár ajtót, mely az előszobából nyílt, megtalálták a dolgozószobát. Arthur Chance egy óriási viktoriánus íróasztal mögött ült, amelyen papírok tornyosultak.

Körbeszaladt az asztal körül, hogy üdvözölje őket, világos szeme sütött vastag szemüvege mögött. Megrázta Agatha kezét.

– Drága asszonyom, tudtam, hogy el fog jönni. Milyen csodálatos öntől, hogy segít nekünk!

Agatha kiszabadította a kezét.

– Azért jöttem, hogy megmondjam… – kezdte.

Kintről gyöngyöző nevetés hangzott fel, és az ablakon keresztül Agatha meglátta Trixie-t, amint azzal a jóképű fickóval beszélget.

– Ki az az ember? – kérdezte, és kimutatott az ablakon.

Arthur meglepetten fordult meg.

– Ó, ő egyike egyházközségi tagjainknak – monda. – Mr. George Selby. Olyan tragikus, ahogy a felesége meghalt! George nagyon komoly erőforrásom volt a fesztivál megszervezésében, ő rendelte a nagy sátrakat arra az esetre, ha esne az eső. Ez bizony fontos a mi csalfa angol klímánkat tekintetbe véve, nem igaz, Mrs. Raisin?

– Természetesen – hagyta jóvá Agatha. – Talán ha behívná Mr. Selbyt, megtárgyalhatnánk együtt a publicitás kérdését?

– Hogyne, hogyne. – Arthur kirobogott. Mrs. Bloxby elfojtott egy sóhajt. Pontosan tudta, hogy barátnője most újabb romantikus ábránd üldözésébe fog. Szívből kívánta, és nem először, hogy Agatha végre nőjön már fel.

George Selby a lelkész után lépett be a dolgozószobába. Agathára mosolygott.

– Bizonyos abban, hogy szeretné ezt csinálni? – kérdezte. – Mr. Chance olykor eléggé rámenős.

– Ó, egyáltalán nem gond – mondta Agatha, és arra gondolt, jobb lett volna, ha magas sarkút vesz fel a kényelmes lapos szandál helyett, amit viselt.

De amikor leírták neki a várható eseményt, összeszorult a gyomra. A helybéli zenekar fog játszani, és falubeli férfiak egy csoportja történelmi táncot ad elő. A többi program mindenféle verseny, ki süti a legjobb tortát, kenyeret, kié a legjobb savanyúság, legízesebb mártás. A legfőbb attrakció a házi készítésű lekvárok kóstolása volt.

Agatha csendben ült, miután a lelkész körvonalazta a nap eseményeit. De George gyönyörű zöld szeméből együttérző pillantások hullottak rá, és egyszer csak ragyogó ötlete támadt.

– Igen, meg tudom csinálni – jelentette ki. – De nem hagytak nekem túl sok időt, úgyhogy most rám kell bízniuk. – George-hoz fordult. – Talán jövő héten valamikor együtt vacsorázhatnánk, hogy átbeszéljük a teendőket...

A férfi mintha habozott volna.

– Remek gondolat! – vágta rá a lelkész. – Tervezzék meg a kampányunkat. Mircesterben van egy kiváló étterem. Trixie, a feleségem különösen odavan érte. La Belle Cuisine. Miért ne mennénk oda szerdán mindannyian vacsorázni?

– Kiváló – mondta Agatha borúsan.

– Igen – mondta George a lelkesedés minden látható jele nélkül.

Agatha csapata – Phil Marshall és Patrick Mulligan nyomozók, az ifjú Toni Gilmour és Mrs. Freedman, titkárnő és mindenes – csak most értesült arról, hogy a szokásos hétfői értekezlet elmarad.

– Csak folytassa mindenki, amit éppen csinál – mondta Agatha. – Nekem most el kell adnom egy templomi ünnepséget.

Toni szenvedett. Megint egy újabb válási esetet kapott, és utálta a válásokat. De még ott időzött az irodában, és lenyűgözve hallgatta Agatha Raisint, ahogy a legrámenősebb modorában telefonál:

– Igen, úgy vélem, ki kell küldeniük egy riportert. Egy igazi ételkampány zajlik itt. Finom, házilag készült falusi ételek a sok szupermarketbeli szemét helyett. És még egy meglepetést is ígérhetek. Igen, én vagyok Agatha Raisin. Nem, most nem gyilkosság lesz, haha. Csak küldjön egy riportert.

Aztán a következő hívás.

– Betsy Wilsonnal akarok beszélni.

Toni szinte megdermedt. Betsy Wilson híres popénekes volt.

– Mondja meg, hogy Agatha Raisin keresi. Halló, Betsy drágám, emlékszik rám? Szeretném, ha jövő szombaton maga nyitna meg egy templomi fesztivált. Tudom, mennyire szoros az időbeosztása, de véletlenül tudom, hogy éppen lesz szünete két meló között. Ott lesz az egész sajtó. Jót fog tenni az imidzsének. A majorság királynője, ilyesmi. Nagy kalap, lebegő ruhaköltemény, kecs és báj – gyerünk, csajszi, mire végzünk, már el is jegyeztem magát Harry herceggel. Igen, jöjjön csak el, és én kitalálom, hogy tudom odahívni a herceget. – Agatha ezek után meghagyta Betsynek, hogy délután két órára pontosan érkezzen meg, és elmagyarázta, hol található Comfrey Magna.

– Széles, mint a deszkakerítés – mormogta –, de eljön.

– De hát ez egy híres nő! – hüledezett Toni. – Miért vállalja el?

– A karrierje lefelé indult azután a drogbotrány után – magyarázta Agatha. – Én csináltam egy kis ingyenmunkát neki és újra pályára állítottam.

Ismét felvette a telefont.

– Hírrészleg? Felejtsék el az egészséges házi kosztot. Jobb hírem van. A fesztivált nem más nyitja meg, mint Betsy Wilson. Iiiigen. Gondoltam, hogy ez tetszeni fog maguknak.

Toni várt, míg Agatha befejezi a telefonjait, aztán megkérdezte:

– Tényleg meg tudná szerezni Harry herceget?

– Természetesen nem, de az a süket tehén azt hiszi, hogy mindenre képes vagyok.

A szerda esti vacsorán egyedül Trixie Chance örült Agatha híreinek, miszerint a fesztivált nem más, mint Betsy Wilson fogja megnyitni. George Selby aggódását fejezte ki:

– De a falut le fogják rohanni a tizenévesek meg a sajtó. Ez valóságos katasztrófa lesz.

Agatha kissé pánikba esett. Mostanra már elintézte, hogy az országos lapok ugyanúgy kiszálljanak, mint a helyi orgánumok.

– Értem – felelte. – Lelkész úr, a fesztivált maga nyitja meg egy imádsággal. Szerezzenek megfelelő hangosítást. A gyülekezet méreteiben kell gondolkodni. Én meg ráveszem Betsyt, hogy énekelje el a „Csodás kegy” zsoltárt. Hogy megadja a hangulatot.

A lelkész szeme felragyogott.

– Már látom is magam előtt – lelkendezett, kezeit összefonva, mintha imádkozna.

– Igen, én is – morogta George. – Tömeg és szemét mindenütt.

Trixie megszorította a karját.

– Ó, ne duzzogjon, ne legyen már ilyen mérges mackó. A kicsi Trixie szinte repes az izgalomtól!

Megvan vagy százhetven centi – gondolta Agatha fanyarul –, és azok a személyek, akik képesek magukról egyes szám harmadik személyben beszélni, mindig szörnyen unalmasak.

– Csodás lesz! – örvendezett Agatha. – Most aztán igazán felraktam a térképre Comfrey Magna falvát!

Közben azon töprengett, hogy tudna megszervezni egy estét, amelyen csak kettesben lennének George-dzsal. Nem tűnhet túl sóvárnak. A pasik kiszúrják akár két kontinensen át, ha valakiben túl nagy a szükség.

George az egész étkezés alatt próbált tiltakozni a popsztár érkezése ellen. De a lelkész és a felesége túlságosan izgatottak lettek ahhoz, hogy odafigyeljenek rá.

George egyszer csak elkezdett rosszalló pillantásokat lövellni rá azokkal a fűzöld szemeivel. Áthajolt az asztalon, félbeszakítva a lelkész lelkes tervezgetését, és hidegen közölte:

– Úgy döntöttem, én nem óhajtok részt venni ebben az egészben.

– De George! – visította Trixie. – Maga szerzi a sátrakat meg egyebeket!

– Biztos vagyok benne, hogy a rendkívül hatékony Mrs. Raisin meg tudja ezt oldani helyettem. Én csak azért szálltam be, mert a Szent Odó temploma gyönyörű, és a fesztivál alkalmat ad rá, hogy elvégezzük rajta a szükséges javításokat, valamint hogy pénzt gyűjtsünk jótékonysági célra.

– Figyeljen ide – kezdte Agatha, aki még inkább megrémült, hogy George, ez a csodás úriember, eltűnni látszik jelenlegi, férfihiányos életéből –, van egy ötletem, amivel annyi pénzt szerezhet, hogy akár egy katedrálist is felépíthet belőle. Csak egy napig tartó káosz ez az egész. Felállíthat ideiglenes kapukat mindkét úton, ami a faluba vezet, és kérhet fejenként öt font belépti díjat mindenkitől, aki a faluba tart. Néhány gazdát meg kell fizetni, hogy biztosítsanak parkolóhelyet a földjükön. Vannak itt cserkészek?

– Igen – mondta a lelkész.

– Bízzák meg őket a kocsik leparkolásával és pénzbeszedéssel, bármennyit kérnek, egy vagyont fognak összeszedni.

Riadt csend támadt. A lelkész úgy festett, mintha valaki most ajándékozta volna meg a Szent Grállal. George kelletlenül elmosolyodott.

– Azt hiszem, ez működhet. De nincs sok időnk.

– Hívjanak össze egy sürgős tanácskozást a községházán holnap – javasolta Agatha élénken.

– Már csak pár napunk maradt – figyelmeztette George.

– Meg tudjuk csinálni – biztatta Agatha. – Tudom, hogy képesek vagyunk rá.

– Mi lesz azzal a rengeteg emberrel, aki eljön? Szólnunk kell a rendőrségnek is.

Agatha kissé megijedt, mikor belegondolt, hogyan fog reagálni rendőr őrmester barátja, Bill Wong.

– Ezt én elintézem – mondta. – És megbízok egy biztonsági céget a terület felügyeletével.

– Maga egy angyal – jelentette ki boldogan a lelkész.

De George nyugtalannak látszott.

– Úgy érzem, semmi jó nem fog kisülni ebből – mondta.

A vacsora nyolcra már be is fejeződött, mert a lelkész korán szeretett enni és korán lefeküdni.

Agatha egy vágyakozó búcsúpillantást vetett George jól szabott, távolodó hátára, amint a férfi a kocsijához sietett.

Többet kell megtudnia róla. Mrs. Bloxby egészen biztosan tud valamit.

Még ezen az estén, később, Mrs. Bloxby megrettenve hallgatta Agatha terveit. Úgy érezte, most, hogy Agatha így előretört, mint valami buldózer, már nem lenne értelme tiltakozni. Amikor barátnője – lelkesülten magasztalva a cotswoldsi tavasz hihetetlen gyönyörűségét – távozott, Mrs. Bloxby elfojtott egy sóhajt. Attól tartott, Agatha szépségről alkotott felfogását erősen befolyásolták a hormonjai. Bárcsak ne látta volna meg azt a férfit a templomkertben! Régóta ismerte a barátnőjét. Agathát újabb megszállottság kezdte hatalmába keríteni, és amíg ez fennáll, Cotswolds gyönyörű lesz, és minden ócska popsláger különös jelentést fog hordozni számára.

Péntek este Agatha rendkívül haragos látogatót kapott Bill Wong személyében.

– Először nekem kellett volna elmondania, mik a tervei – panaszkodott –, és én megtettem volna minden tőlem telhetőt, hogy megállítsam. Betsy Wilson! Ez legalább olyan szörnyű, mintha Céline Diont bérelné fel erre az alkalomra.

Csak kevéssé csillapította haragját a hír, hogy Agatha leszerződtetett egy biztonsági céget, amely megígérte, hogy annyi emberét küldi ki a helyszínre, amennyit csak tud.

Bill egy kínai apa és egy glouchesteri anya csemetéje volt. Örökölte apja mandulavágású szemét, és ezek a szemek most gyanakodva fürkészték Agatha arcát.

– Kiről van szó? – kérdezte.

– Hogyhogy kiről?

– Maga belepistult valakibe.

– Bill, nem tudna legalább csak egyszer valami jót is feltételezni rólam? Én ezt az egészet jótékonyságból csinálom.

– Mondja maga. De szombaton én magam is elmegyek oda.

– No és a maga szerelmi élete hogy áll? – vágott vissza Agatha. – Még mindig találkozgat az én ifjú nyomozómmal, Toni Gilmourral?

– Elmegyünk olykor ide-oda, ha mindkettőnknek akad egy kis szabad ideje, de…

– De micsoda?

– Agatha, nem tudná valahogy kideríteni, mit gondolhat rólam Toni? Nagyon kedves, és szeret is engem, de nem érzem benne a szikrát, nincs jelen a szenvedély. Anya és apa nagyon szeretik őt…

Agatha élesen szemügyre vette a férfit.

– Bill, tudja, hogy nem járhat egy lánnyal azon az alapon, hogy az anyja meg az apja kedvelik. Maga vágyódik utána?

– Ne hozzon zavarba.

– Rendben. Kiderítem magának, mik a lány szándékai.

– Akkor most megyek. Holnap találkozunk.

Agatha a konyhaszéken ült, és egyetlen lágy, ruganyos mozdulattal felpattant, hogy kikísérje.

– Maga csípőprotézist kapott! – kiáltotta Bill.

– Badarság. Nem is volt ízületi gyulladásom. Csak megrándítottam egy izmomat.

Agathának nem állt szándékában elárulni sem Billnek, sem senki másnak, hogy ezer fontot fizetett egy csípőinjekcióért a Nuffield Kórházban, Cheltenhamben. A sebész figyelmeztette, hogy hamarosan szüksége lesz egy csípőprotézisre, de most, hogy nem voltak fájdalmai, Agatha hajlamos volt elfelejteni, amit mondott. Az ízületi gyulladás olyan öreges dolog. Teljesen biztos volt benne, hogy csak megrándította egy izmát.

George Selby kénytelen volt magának bevallani, hogy a nap teljes sikernek látszik. Betsy Wilson azon ritka popénekesek közé tartozott, akit a családok és a tizenévesek egyaránt kedveltek. Azt is el kellett ismernie, hogy ha nem ő nyitja meg a fesztivált, akkor alig pár ember jelenlétére lehetett volna számítani. Az ünnepség fénypontjának szánták a házi lekvárok legjobbjának kiválasztását kóstolás útján. Kis lekvárosedénykéket tettek ki, az emberek sorra végigkóstolták őket, aztán egy cédulát dobtak kedvencük nevével egy szavazódobozba.

A nap felhőtlen, kék égről sütött le rájuk a tavasz teljes szépségével. Eddig hideg, nyirkos korai tavaszban volt részük, és lám, a hirtelen jó idő és meleg hatására mintha minden egyszerre szökkent volna szárba: virágzott a cseresznye és az orgona, a lilaakác, a galagonya, és minden gyümölcsfa dicsőségesen pompázott a falucskát övező gyümölcsöskertekben.

Betsy Wilson lenge, rózsákkal díszített ruhában jelent meg, rövid köszöntőt tartott, majd összefonta a kezét, és elénekelte legújabb slágerét, a „Minden második vasárnap”-ot. Melodramatikus ballada volt, sok ismétléssel. Tiszta, fiatal hangja lebegve szállt a cotswoldsi hegyek felé. Még a cinikus újságírók is csendben, megilletődve hallgatták.

Betsy még két másik balladát adott elő, majd a „Csodás kegy” eléneklésével fejezte be. Utána személyi testőrei gyorsan betuszkolták egy hosszú limuzinba. Az őt kísérő zenekar összepakolt és átadta helyét a falusi bandának.

Ekkor Toni, aki Agatha mellett állt, megrántotta a blúza ujját, és így szólt:

– Ez fura.

– Mi fura? – kérdezte Agatha.

– Nézze azt a rengeteg tinédzsert, akik odakint gyülekeznek a lekvárkóstoló sátor előtt.

– Nahát! Ha tudtam volna, hogy ennyire népszerű program lesz, külön belépti díjat számítottam volna fel érte – mondta Agatha.

– Nem lehet, hogy valaki drogot terjeszt abban a sátorban? – kérdezte Toni.

– Miért?

– Mert egyesek, akik onnan jönnek ki, úgy festenek, mintha beszívtak volna.

Agatha éppen azon volt, hogy odamenjen a sátorhoz, amikor sikoltozás és zűrzavar hangjai hallatszottak a templom felől. Az emberek felfelé mutogattak. Egy nő állt a négyszögletes Román-torony tetején kitárt karral. Amint Agatha a templom felé rohant, nyomában Tonival, hallotta, hogy valaki azt kiáltja:

– A vén Mrs. Andrews az! Valami olyat mondott az imént, hogy ő tud repülni.

Agatha látta, hogy George berohan a templomba, ő utána futott, majd Toni utána. George eltűnt egy ajtó mögött a templom hátuljában, ahonnan lépcsők vezettek a toronyba. Agatha felrohant a lépcsőkön, zihálva és levegő után kapkodva érte el a tetejét. Kitántorgott a tetőre.

Mrs. Andrews fent állt a mellvéden.

– Tudok repülni – mondta ábrándosan. – Akárcsak Superman.

George a nő felé lendült – de már későn.

Furcsa kis nevetéssel Mrs. Andrews levetette magát a mélybe. George, Agatha és Toni nyakukat nyújtogatva néztek át a mellvéd felett. Mrs Andrews összetörve feküdt egy lapos sírkövön, feje körül lassan sötét vértócsa terjedt szét.

George holtsápadt volt.

– Mi a csuda üthetett belé? Tökéletesen egészséges asszony volt!

– A lekvár – szólalt meg Toni hirtelen. – Azt hiszem, valaki beletett valamit a lekvárba.

– Menj le oda – rendelkezett Agatha –, és mondd meg a biztonsági őröknek, hogy zárják le azt az átkozott sátrat.

Maga is sietett volna Toni után, de George megragadta a karját.

– Mi ez az egész a lekvárral?

– Toninak feltűnt, hogy rengeteg tinédzser gyűlik össze a lekvárkóstoló sátor előtt, és úgy kerülnek elő, mintha beszívtak volna. Le kell mennem oda.

Mikor leértek a templom elé, egy nő lépett hozzájuk kétségbeesve.

– Hívják a mentőket. Az idős Mrs. Jessop beleugrott a folyóba.

A rendőrök kézi hangszórókon keresztül kiabálva intézkedtek, hogy mindenki maradjon ott, ahol van, amíg ki nem kérdezik.

– Több ezren vannak – érkezett lihegve Toni. – Mondtam Billnek, hogy valami baj lehet a lekvárral.