A fordítás alapját képező kiadás:

Vlagyimir Vasziljev

S.T.A.L.K.E.R. – Gyetyi duplikatora

Izdatyelsztvo ASZT, 2011

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította, az előszót és a jegyzeteket írta:

Sándor Gábor

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

Marek Okon festményének felhasználásával

ISBN 978 615 5508 33 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2011 by Vlagyimir Vasziljev

© Hungarian translation 2015, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2015, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A ZÓNA,

A STALKEREK VILÁGA

(előszó)

I.

Irodalmi, filmes források

A Zóna és a stalker fogalma abban az értelemben, ahogy azt ma is használjuk, először Arkagyij és Borisz Sztrugackij, a kitűnő szovjet-orosz sci-fi író testvérpár Piknik az árokparton című, 1971-ben íródott, bátran klasszikusnak nevezhető kisregényében tűnik fel. Ebben még több Zónáról van szó, bár a történet helyszínéül csak ezek egyike szerepel. A mű megihlette Andrej Tarkovszkijt is, aki a Sztrugackij testvérek aktív közreműködésével elkészítette a kultikus, 1979-ben bemutatott Stalker című filmet.

A Zónák kialakulásának pontos okáról sem a könyvben, sem a filmben nem tudunk meg semmit, valamiféle idegen civilizáció keze nyomát sejtik mögötte, de az embereknek csak elképzeléseik vannak a „látogatás” okáról. Talán Pilman professzornak van igaza:

– Kérem! – mondta dr. Pilman. – Képzeljen maga elé egy pikniket…

Noonan összerezzent.

– Hogy mondta?

– Egy pikniket. Képzelje maga elé: erdő, kis tisztás, erdei út. Az erdei útról egy autó gördül a tisztásra, az autóból fiatalemberek üvegeket, elemózsiás kosarakat raknak ki, lányok, rádió, fényképező- és filmfelvevőgépek… Tábortüzet gyújtanak, sátrat vernek, megszólal a zene. Reggel pedig továbbállnak. Az állatok, madarak, rovarok, amelyek egész éjjel páni félelemben szemlélték a történteket, előjönnek búvóhelyükről. Ugyan mit látnak? Motorolaj folyt a fűre, benzin csorgott szét, mindenfelé elromlott gyújtógyertyák és olajszűrők hevernek, körös-körül limlom, kiégett lámpák, valaki elveszített egy csavarkulcsot. A gépkocsi kerekei eddig nem tapasztalt mocsárrá dagasztották a sarat… no, és a többit sejti, tábortűz nyoma, almacsutkák, bonbonos papírok, konzervdobozok, üres üvegek, valaki otthagyta a zsebkendőjét, tollkését, régi, szakadt újságlapok, elhervadt virágok, amiket más tisztásokról hoztak ide…

– Megértettem – mondta Noonan. – Piknik az árokparton.

– Pontosan. Piknik a világűr valamelyik útjának árokpartján. Maga pedig azt kérdezi tőlem: visszajönnek-e vagy sem?{1}

De az is lehet, hogy annak, aki úgy gondolja, a Zónák nem mások, mint az idegenek szemétlerakói, ahová kidobálták mindazt, ami számukra már hasznavehetetlen (egy időben a Föld némely tudósai is komolyan gondolkodtak azon, hogy az elhasznált atom-fűtőelemeket érdemes lenne kilőni a Napba).

A kutatók számára viszont a Zónában heverő ismeretlen tárgyak tudományos szenzációt, a technika fejlődését kínálják, ha sikerül kideríteni, melyik mire jó, hogy működik. Persze ezek megszerzése nem könnyű. Részben azért, mert a Zónákat a területileg illetékes kormányok a hadsereggel, rendőrséggel őriztetik, hogy onnan ne jusson ki semmi és senki, másrészt maga a Zóna ezen elszórt „leleteken” kívül anomáliákkal van tele.

Az anomáliák a tér néha láthatatlan, máskor nagyon is jól kivehető torzulásai, amelyek sokféle alakban és módszerrel képesek a beléjük tévedővel végezni. Van közöttük eltorzult gravitációs csomópont (gravikoncentráció), amelyet a stalkerek Szúnyogpilisnek neveztek el, vagy a Lidérckocsonya, ami a tudósok szerint egyfajta kolloid gáz. Némelyik villámlik, van, amelyik elégeti a beletévedőt, vagy ott a Húsdaráló, ami nevéhez méltón darabokra szaggatja áldozatát.

Az anomáliák miatt a leletek megszerzése nagyon sok áldozatot követel a stalkerektől. Ők azok az emberek, akik titokban megpróbálják összegyűjteni a Zónában a leleteket, és kicsempészve onnan pénzzé tenni. A stalkerek a hatalom szemében csempészek, bűnözők, így a Zónába bejutás és az onnan kijutás is halálos veszélyt jelent rájuk nézve, ha felfedezik őket. Jobb esetben néhány év börtönt.

Az anomáliák behatárolására a stalkerek csavarokat dobálnak néhány lépésnyire maguk elé, és azokat követve haladnak céljuk felé.

A regénybeli stalkerek nem hordanak magukkal fegyvert, mert a Zónában rajtuk és a tudós kutatók által szerződtetett leletkutatókon kívül nincs más veszélyes élőlény. Odabent csak az anomáliák, a cselekedeteik, a meggondolatlanságuk és társaik, akikben megbíztak, jelentik a veszélyt.

A Zónától a nők ösztönösen irtóznak, így a területére akkor sem lépnének be, ha azt megengednék nekik.

A kisregény és a film egyik központi eleme a Kívánságteljesítő (a film első forgatókönyve még a Kívánsággép címet kapta). Ez egy misztikus hely vagy tárgy, amelyről a stalkerek legendákat mesélnek. Aki eléri vagy megszerzi, annak egy kívánságát teljesíti. De ez nagyon veszélyes. Részben azért, mert a Kívánságteljesítőt egy Húsdaráló anomália mögött lehet megtalálni, amit úgy lehet kikapcsolni, ha valaki a stalker előtt belesétál, és az anomália szétszaggatja, másrészt a kívánság, amit teljesít, nem feltétlenül az, amire a megtalálója számít. Ezt a filmbeli Író így foglalta össze:

„A Mizantróp csak azt kapja, ami a Mizantrópé, csakis azt, semmi mást nem kaphat, mint ami kiszabatott rá… Hiszen te magad mondtad, hogy ezen a helyen csak a legtitkosabb óhajok teljesülnek. Ugyan, mit kiabálsz torkodszakadtából… Egyetlen testvérem akarom visszakapni, boldogságot akarok az egész emberiség számára, ajándékozzatok meg ihlettel! Ezen a helyen csak azok a vágyaid teljesülnek, amik a lényegedből fakadnak. Azok, amelyekről fogalmad sincs, de amelyek ott lakoznak benned, és egész életedben irányítják a tetteidet. Tudod, mi történt a Mizantróppal? Semmit nem értettél meg, angyalom. Nem a kapzsiság győzte le. Azon a helyen letérdelt, könyörgött az öccséért, úgy érezte, tiszta szívéből, beteg lelkiismeretéből, végül mégis egy nagy halom pénzt kapott, mert semmi mást nem kaphatott, hiszen a Mizantróp csak azt kaphatja, amit a Mizantróp akar. Mert a lelkiismeretet, a bűntudatot csak elgondolta, kiagyalta. A jellemének lényege, az, ami rá, a Mizantrópra illett, egészen más volt. Amikor ezt megértette, felkötötte magát.”{2}

Az emberségéből még ki nem vetkőzött stalkerre gyakorolt hatását pedig a kisregény záró gondolata fejezi ki a legjobban:

„Csupán kétségbeesetten ismételgette, akár egy imát: »Állat vagyok, hisz látod, hogy állat vagyok. Nincsenek szavaim, nem tanítottak meg rájuk, képtelen vagyok gondolkodni, ezek a rohadékok nem engedték, hogy megtanuljak gondolkodni. Ha azonban valóban ilyen vagy – mindenható és mindent tudó, mindent megértő… tégy mindent a helyére! Nézz bele a lelkembe, tudom – ott van minden, amire neked szükséged van. Kell, hogy legyen. Hiszen a lelkem soha senkinek nem adtam el! A lelkem az enyém, emberi lélek! Húzd ki belőle azt, amit én akarok, hiszen lehetetlen, hogy rosszat akarnék!… Legyen átkozott minden, hiszen a fiúnak ezeken a szavain kívül semmi mást nem tudok kigondolni. Boldogság mindenkinek ingyen, és senki ne maradjon elégedetlen!«”{3}

II.

A Harminc kilométeres Zóna, más néven Elzárt Zóna

1986. április 26-án éjjel 1:23:58-kor, részben emberi felelőtlenség és mulasztás, részben tervezési tévedésekből eredő műszaki hibák miatt a Szovjetunióban felrobbant a mai Ukrajna területén, Fehéroroszország határának közelében fekvő, Pripjatytól délkeletre lévő Lenin atomerőmű 4. reaktorblokkja. Nem atomrobbanás történt, hanem egy a reaktor leállítása közben elvégzett, nem eléggé átgondolt biztonsági teszt miatt leállt a hűtővíz-keringetés, így a megnövekedett gőznyomás szétvetette a reaktorblokk hűtőrendszerét. Ezután a reaktor „megszaladt”, leolvadt, és a nagy tömegű grafitmoderátor kigyulladt. A radioaktív részecskéket is hordozó égéstermékek végül elérték a Szovjetunió nyugati területeit, a mai Fehéroroszország és Ukrajna jó részét, és eljutottak Észak- és Nyugat-Európába is.

Mivel a Szovjetunióban egy ekkora katasztrófával nem kerülhetett kapcsolatba Lenin neve, a közeli – bár Pripjatynál jóval messzebb van az erőműtől – kisvárosról, amely a járási központ is egyben, Csernobili Atomerőműként kezdték emlegetni a híradásokban, így az esemény a Csernobili Atomkatasztrófa néven híresült el. (A városka neve valójában Csjornobyl, ám az orosz nyelvterületen, írásban a „jo”, azaz ё betűre csak addig teszik ki a két pontot, míg az általános iskola alsó tagozatán biztonsággal megtanulnak írni, később már nem, így aki nem ismeri pontosan azt a szót, hogy Чёрнобыль, könnyen е-ként értelmezi, és az akkori híradások összeállítóinak kisebb gondjuk is nagyobb volt ennek tisztázásánál.) Maga a robbanás, a közvetlen kárelhárítás, a reaktorblokkot magába foglaló Szarkofág felépítése sok áldozatot követelt, a kihullott sugárzó részecskék hatása még napjainkban is sokaknál jelentkezik.

Az erőmű körül kialakult a később Harminc kilométeres Zónaként emlegetett, a hadsereg által lezárt terület, amely a leginkább sugárszennyezett területeket foglalja magában. Ez részben Ukrajnában, részben Fehéroroszországban található, de kissé átnyúlik Oroszország területére is. Szabálytalan alakú, körülkerített terület, amelyet a hadsereg körülzárt, és folyamatosan ellenőriz. Minden itt élőt kitelepítettek. A Zónán belül alakították ki azokat a területeket, ahová összehordták a reaktor romjainak elbontható darabjait, a sugárszennyezett területek megtisztításában részt vevő járműveket, gépeket, a leginkább szennyezett területekről eltávolított felső talajrétegeket. A Zóna magába zár néhány kiürített települést – amelyek egy részét földig rombolták a kármentesítés során –, több korábbi katonai objektumot, például a Csernobil-2 néven ismert, a rakétaindításokat érzékelő távolfelderítő radarantenna-rendszert, gyárakat, vasútvonalakat, hidakat és magát Pripjaty városát is.

A Harminc kilométeres Zónában napjainkban alig néhányan élnek. Az őrséget adó katonákon kívül csak a korábban ott élő, 60 éven felülieket engedték vissza. Ők többnyire az erdőben, illetve a kisebb, nem teljesen lerombolt falvak maradékaiban álló házaikban élnek. Hivatalosan rajtuk kívül csak a tudományos kutatók, megfigyelők, a hadsereg, és néhány jól behatárolt területre turisták kapnak belépési engedélyt. A legnépszerűbb turista célpont Pripjaty, a szellemváros, ahol a korábbi lakók, a kiürítés során kényszerűen hátrahagyott értéktárgyai is sokáig láthatóak voltak az üres házakban, de az idők során valamiképp szép lassan „elkoptak”.

Az elvileg szoros őrizet azért annyira mégsem szoros, az elmúlt évtizedekben a velünk élő guberáló „stalkerek” gyakorlatilag alkatrészenként széthordták a sugárszennyezett járműveket, gépeket, a korábban látványos busz-, teherautó-, helikoptertemetőknek mára csak a nyomai maradtak meg.

Az Elzárt Zónában a természet vette át az uralmat az ember által évszázadokon át pátyolgatott, ám azóta magukra hagyott építmények felett, erdeiben medvék, szarvasok, farkasok élnek.

A 4. reaktorblokk fölé épített Szarkofág jellegzetes formájú tömbje a fölé magasodó kéménnyel, valamint a pripjatyi vidámpark elhagyott óriáskereke a Zóna közismert szimbólumai.

III.

A  S.T.A.L.K.E.R. világának Zónája

(A játékok)

Az 1995-ben, Ukrajnában alakult GSC Game World számítógépesjáték-fejlesztő cégtől 2001-ben csordogálni kezdett az interneten az információ egy „szabad bejárhatóságot” ígérő Oblivion Lost nevű FPS-ről (belső nézetes lövöldözős akciójáték). Ebben a nagy durranás a szabad bejárhatóság volt. A számítógépek teljesítményének és kapacitásának korlátai miatt az ilyen stílusú programokban a játékost a program készítői általában egy előre meghatározott útvonalon „terelgetik”, a végrehajtandó akciók sorrendje kötött, és olyan területekre, ahol épp nincs dolga a játékosnak, be sem tud lépni, valami elzárja az utat. A beharangozó szerint az Oblivion Lost nem ilyen lesz, a hatalmas „térkép” minden szegletét bármikor elérheti a játékos. Ezen túl is számtalan addig ismeretlen újítást ígértek a fejlesztők. Első megjelenési határidőnek 2003-at jelölték meg.

Munka közben időnként kikerültek a netre a terület aktuális állapotát tartalmazó verziók, és az FPS-ek kedvelői nyálukat csorgatva várták a megjelenést. Az évek csak teltek, közben a GSC kijött néhány más stílusú, sikeres játékkal, de az Oblivion Lost megjelenési dátuma folyamatosan hátrébb csúszott, egyre inkább úgy tűnt, túl sokat vállaltak a fejlesztők, és lehet, hogy sosem fejezik be. Időközben – ahogy az a játékfejlesztőknél meglehetősen gyakori – a GSC-be beszállt a THQ nevű cég, akik hamarosan türelmetlenkedni kezdtek, szerették volna a befektetett pénzüket viszontlátni, így a GSC fejlesztői rákényszerültek az Oblivion Lost „megvágására”. A korai változatokban űrjárművek, robotok, vezethető járművek és számos egyéb olyan lehetőség is benne volt, ami a végleges változatba már nem került bele. A cselekmény is ekkor került át a Kijevhez közel eső Csernobili Rendellenes Zónába. A címe is megváltozott. A végleges cím: Csernobil árnya (Shadow of Chernobyl). Megjelenés: 2007. március.

Mivel a játékosok évek óta várták, azonnal rávetették magukat, és sokan nagyot csalódtak. A korábban látott pályák egy része nem került bele, mások alaposan megváltoztak. A vezethető járművek mellett sok egyéb, a korábbi tesztverziókban látható tárgy, lény, játékelem is eltűnt. Ráadásul még így is túl korán került kiadásra a program, számtalan gyerekbetegséggel küzdött, gyakran megállt. Ezeket később, több egymás után kiadott javítófolttal – patch – próbálta orvosolni a GSC, több-kevesebb sikerrel.

Mindezek ellenére a játék nagy sikert aratott, ma is sokan előveszik, és többedszer is elmerülnek benne, mert ami viszont benne maradt, az nagyon hangulatossá és akár többször is végigjátszhatóvá tette. Minden alkalommal egy kicsit más, újabb kalandokkal szembesülhet a játékos. A fizikai modellnek, amit a fejlesztők beépítettek, azóta sincs párja. A gravitáció, az anomáliák hatása, a fegyverek ballisztikai tulajdonságai, az egész környezet utánozhatatlan hangulatot ad játék közben, az egeret tologató játékos szinte érzi a lőporfüst szagát, érzi a vodka ízét, és ténylegesen megretten a közelben felbukkanó mutáns szuszogásától vagy üvöltésétől. Az FPS ebben az esetben a szokásosnál komorabbra sikeredett, Túlélő FPS-ként is emlegetik, mert sokszor az is nagy öröm, ha a főszereplő egy akciót egyáltalán túlél, és a szerzeményének árából legalább a felszerelésének javítására futja.

Azért néhányan, akik az Oblivion Lostra vártak, vették maguknak a fáradságot, és darabokra szedték a játék fájljait, így felfedezték, hogy néhány korábban ismert terület, épület, lény, amelyek ebben a változatban nem jelennek meg játék közben, ott van, épp csak nem használták a fejlesztők. Kezdetben házilagos barkácsolással, a játékot irányító scriptek, leírófájlok kommentjeinek megfejtésével és azok alapján kísérletezve, később a GSC egyes tagjainak aktív segítségével, hivatalos fejlesztőeszközökkel dolgozó, komoly méretű, nemzetközi modkészítő közösség jött létre a modderekből, tesztelőkből, játékosokból.

A modderek olyan programokat készítenek, amelyek a játék alapelemeit felhasználva akár teljesen új történeteket is felépíthetnek, újabb élménnyel és sok órás szórakozással ajándékozva meg játékostársaikat. Sok modolható játék létezik, de az nagyon ritka, hogy valamihez a megjelenése után 7-8 évvel még mindig készítenek új történeteket tartalmazó modokat. Ne feledjük, a modderek általában ingyen dolgoznak, a modokért nem kell fizetni, pedig némelyikben jól láthatóan több száz, több ezer órányi összehangolt, intenzív munka van. Bár a legtöbb mod „csak” a Zóna kinézetét, időjárását, a Zónában használható fegyvereket, védőruhákat, egyéb felszerelési tárgyakat módosítja vagy gyarapítja, sok olyan is megjelent, amelyekhez korábban nem létezett területeket alkottak készítőik, és az eredeti történettel párhuzamosan játszódó vagy azt folytató, a Zóna eseményeit továbbvivő történeteket.

Az egyik első komolyabb kísérlet egy főleg magyar moddercsoport próbálkozása volt arra, hogy visszaállítsák az Oblivion Lost környezetét, és a programban bennfelejtett lényeknek, tárgyaknak ismét szerepet adtak játék közben. Ez részben sikerült is. Egy másik modjukban teljesen új történettel jöttek ki, ami a Csernobil Árnya története után játszódik, annak területén, de vadonatúj sztorival, főszereplővel. Ezen modok vezető fejlesztője ma egy a GSC szárnyai alatt működő modfejlesztő csapatot irányít, akik megalkották a Lost Alfa című, önálló S.T.A.L.K.E.R.-játékot, a Csernobil árnya alapjain, alaposan átrajzolt, kibővített térképpel, pályákkal, bővített történettel, bár a főszereplő és a sztori alapja változatlan, mégis egy teljesen más játékot kapunk. Sajnálatos módon ezt a „modot” is utolérte a S.T.A.L.K.E.R.-játékokat sújtó átok, egy tisztességtelen tesztelő miatt jóval hamarabb meg kellett jelennie, mint ahogy tervezték, így tulajdonképpen egy tesztverzió került a játékosokhoz nagyjából egy éve. Azóta több javítást is kiadtak hozzá, de még mindig dolgoznak rajta, és most már ahhoz tartják magukat, hogy amikor kész lesz, akkor adják ki a véglegesnek tekinthető változatot.

Időközben a GSC elkészített egy hivatalos modot, amit aztán önálló játékként forgalmaztak, a címe Tiszta Égbolt (Clear Sky), ami 2008-ban jelent meg, és ebben a játékos a Csernobil Árnya főszereplőjének útját követi egy másik karaktert alakítva, addig a pontig, ahol a Csernobil Árnya kezdődik. A játékbeli lehetőségeket is bővítették, visszakerült néhány korábban kimaradt funkció, illetve bekerült a modderek által kidolgozottak közül is egy-kettő.

2009-ben kiadták a harmadik részt, amelynek címe Pripjaty hívása (Call of Pripyat). Ebben egy harmadik karaktert kell kijátszani, akit azért küldtek a Zónába, hogy az első részben történtek után bekövetkezett furcsaságokat kivizsgálja, többek között azt, hogy miért veszett oda jó néhány katonai helikopter a Zóna fölött. Ebben további játéktechnikai bővítéseket is kaptunk, ennek a „motorja” a legstabilabb a három közül, nem véletlen, hogy azóta is ehhez készül a legtöbb, nagyobb lélegzetű mod, de sajnos főleg orosz nyelvterületen, így nálunk nem nagyon értik őket a játékosok, bár gyakorta ennek ellenére is játszanak velük. Ezekben alaposan továbbgondolták a Zóna történetét az eredeti játékok által vázolthoz képest, némelyik már-már irodalmi szintű történetet tartalmaz, és nem mindig tudni, hogy a modokból merítenek ötleteket a S.T.A.L.K.E.R.-regények írói, vagy az azóta megjelent több mint száz, a Zónában játszódó regényből, kisregényből, novelláskötetből merítenek a modok készítői.

A második és harmadik rész újabb területeken zajlik, bár a második részben több, az első részből ismert szektort is fel kell keresnünk, sőt az ott megismert kereskedő, Szidorovics ebben is komoly szerepet játszik.

A játékokban a Zónában található jellegzetességek (maga az erőmű, Pripjaty városa, Janov vasútállomása, a már említett radarállomás, a sugárszennyezett járművek depója, stb...) amennyire csak lehet, pontosan modellezett, ha a létező Harminc kilométeres Zónában készült fotókat nézegetjük, van, ahol pontosan tudjuk, ha ott befordulnánk, harminclépésnyire jobbra ott az óvóhely, ahová be lehet húzódni egy kitörés elől, másutt meg óvatosan kell elmenni, mert a közelben tanyázik egy irányító. Természetesen számos olyan helyszín is benne van, aminek nincs a tényleges Zónában megfelelője, de ezek legtöbbjét is létező épületekről, településekről, hidakról mintázták, épp csak ezek a valóságban a Harminc kilométeres Zónától távol vannak.

Furcsamód a három hivatalos játék mind a Zóna déli részén játszódik, Pripjaty a legészakibb pont, bár az első részben az erőművet Pripjatytól északra helyezte el a fejlesztő csapat, a további részeknél ezt javították, és a valóságnak megfelelően délkeletre van a várostól. Az első és a harmadik rész Pripjaty más területeit érinti, így a harmadik résszel játszók a városon belül új területtel ismerkedhetnek meg. Az első részben a város központja, a harmadikban a keleti negyed járható be.

IV.

Csernobil árnya, a S.T.A.L.K.E.R.-Zóna első megjelenése

2012 májusában kezdődik a történet. Egy ponyvás ZIL száguld a Zóna útjain a viharban, majd egy anomália elkapja, felborul, rakománya szétszóródik. A platón holttestek voltak, emiatt ezeket a teherautókat a stalkerek Halálkamionként emlegetik, senki sem tudja, honnan jönnek, hova tartanak, hogy kerültek rájuk a holttestek. Ezen a teherkocsin viszont volt egy élő is, bár közelebb állt a halálhoz, mint az élethez. Egy arra járó stalker rátalált, felnyalábolta, és elcipelte a közelben tanyázó Szidorovics, a kereskedő – bár a seftes inkább fedi azt a tevékenységet, amit Szidorovics a Zónában folytat – föld alatti óvóhelyére.

Amikor karakterünk magához tér, fogalma sincs arról, ki ő, hogy került oda, egyetlen ismertetőjegye a karjára tetovált felirat: S.T.A.L.K.E.R., ami miatt sokáig Megjelöltként emlegetik társai, és egy utasítás a nála lévő PDA-ban: „Öld meg Sztrelokot!”

A tetovált betűcsoport jelentése: Scavengers, Trespassers, Adventurers, Loners, Killers, Explorers, Robbers.

Magyarul nagyjából: hullarablók, besurranók, kalandozók, magányos farkasok, gyilkosok, felfedezők, rablók.

Ezek tulajdonképpen le is fedik a Zónában megforduló emberek jellemző „foglalkozását”, céljait.

Megjelölt, miután magához tér, Szidoroviccsal ismerkedik meg leghamarabb, aki elmeséli neki a megtalálásának történetét, és üzletet ajánl. Mivel hősünk teljes felszerelése egy PDA, egy kés, egy marék csavar, egy katonai nadrág és egy zöld, kötött garbó, így a Zónában semmi esélye az életben maradásra, de ha elvállal egy-két feladatot nála és a bunkere közelében élők vezetőjénél, kaphat alapfelszerelést, a feladatok végrehajtása során megszerzett zsákmányt meg nála eladhatja, és az árából jobb felszerelésre is futja majd, ha szorgalmas. Hősünk, mivel nem tehet mást, vállalja a dolgot, és elindul a Zöldfülűek faluját irányító Farkashoz, akitől kap egy megbízást, miszerint próbáljon meg eltakarítani néhány banditát a közeli Gépállomás romos épületeiből, ehhez kap egy Makarov pisztolyt és néhány tárra elegendő lőszert, és ha akarja, néhány segítő stalkert. Hősünk lépésről lépésre – szó szerint, mert amint kiteszi a lábát a faluból, rögtön belegyalogolhat akár néhány anomáliába, akár egy arra portyázó mutáns kutyafalkába – megtanulja a túlélést a Zónában.

Ebben a Zónában a sugárvédelmi felszerelés vagy legalább a sugárzás elleni gyógyszer, a Geiger–Müller-számláló és a fegyver az alapkészlethez tartozik, akár a csavarok, a távcső, a PDA és a bioszkenner. Mivel az atomerőmű robbanásakor kitört tűz miatt szétszóródott sugárzó anyag még évszázadokig aktív, rengeteg olyan terület van, ahová sugárvédelmi ruha nélkül belépni életveszélyes, bár ha elég vodkát iszunk, az kimossa a vérből a sugárzó részecskéket, azonban egy üveg után nem biztonságos a Zónát járni, közismert mellékhatását kialudni meg nem lehet bárhol, ahhoz megfelelő, biztonságos helyre van szükség. A fegyver a mindenütt megtalálható mutáns lények és rosszindulatú embertársaink, rablók, felbérelhető zsoldosok, ellenséges frakciók tagjai vagy a rendszeresen razziázó katonák ellen hasznos. A jobb védőruhák a lövedékektől, sugárzástól, az anomáliák hatásaitól vagy az elhagyott gyártelepeken ottmaradt veszélyes vegyi anyagok ellen is védenek, de ezek igen drágák és kényesek, gyakorta kell őket javítani, ahogy az elhasználódott fegyvereket is. Élelmiszert, gyógyszert, kötszert is be kell szereznünk, innivalót is vinnünk kell magunkkal, mert a Zónában kevés az iható víz. A legtöbb felszíni víz mérgező vagy sugárszennyezett.

Felszerelést, ellátmányt stalker-társaitól is vásárolhat a Zónát járó, de a legbiztosabb beszerzési források a kereskedők. Több is van belőlük, biztonságos bunkereikben vagy az általuk működtetett kocsmákban – ezeket fellengzősen bárnak titulálják, de általában egy kültelki csehó szintjét sem ütik meg – fogadják az ügyfeleket, áraik a pofátlantól a csillagászatiig terjednek, de a stalkerek rájuk vannak szorulva, így az üzlet folyamatosan működik. Az árukészletük természetesen nem állandó, beszerzési forrásaik ismeretlenek, kapcsolataik a Zónán kívülre nyúlnak, és mindegyiknek megvannak a maga jellegzetes cikkei. Van, akinél NATO-szabványú fegyverek, ruhák, lőszerek vásárolhatók, másoknál a megszűnt Varsói Szerződés hadseregeinél használt, illetve az új orosz fejlesztésű felszereléseket lehet megtalálni. A Föld egyik legelterjedtebb fegyverét, az AK-t és a hozzá való lőszert gyakorlatilag mindenütt árusítják. Élelmiszer, gyógyszer, kötszer, sugárzás elleni szer majd mindegyiknél kapható. Van néhány műszerész, fegyverkovács is, akik a felszereléseket javítgatják, fejlesztik jó pénzért vagy szívességekért cserébe.

Pénzre vagy megbízatásért, munkadíjként, vagy az összegyűjtött relikviák eladásából, esetleg a tűzharcban vagy a mutánsok elleni harcban elesettek felszerelési tárgyainak összegyűjtéséből és eladásából lehet szert tenni. A kereskedők mindenért igyekeznek a lehető legkevesebbet fizetni, de az egyes megbízások teljesítéséért kapható díjak néha komoly értéket képviselnek. Nem feltétlenül pénz, lehet egy jobb fegyver, páncél, ritka relikvia, értékes dokumentum, állandó árengedmény vagy egy komolyabb értéket rejtő tároló helyének koordinátái.

A relikviák a Piknik… összegyűjthető űrszemetéhez, idegen tárgyaihoz hasonló ritka, értékes és ismeretlen összetételű tárgyak, de ezek az anomáliák környékén, vagy az értékesebbek az anomáliák belsejében keletkeznek, viszonylagos rendszerességgel. Némelyek a kitörések idején jönnek létre, mások a nap meghatározott szakában – éjjel, vagy csak amikor a hold világít. Méretük az öklömnyitől az emberfej nagyságúig változhat. Alakjuk változatos, a gömbtől a formátlan kődarabszerűn át a kötőtűig sokféle lehet, ahogy anyagösszetételük is változatos. Nevüket alakjukról, anyagukról vagy hatásukról kapták. A stalkerek vásárlói elsősorban hatásaik miatt keresik őket, de van, amelyet csak szépsége miatt értékelnek igen nagyra a Nagy Föld – ez tulajdonképpen a Zónán kívüli világ – gyűjtői. A tudósok a hatásukat vizsgálják, és hasznosítják kísérleteikben. Van, amelyik elnyeli a hőt, van, amelyik vele ellentétben hőt sugároz. Némelyik felgyorsítja a gyógyulást; egy másik legyengít; van, ami a sugárzástól véd valamilyen szinten; egy újabb a hordozójának teherbírását növeli; megint más a kitartását. Sokféle hasznos és káros hatással bírnak, és majd mindegyik radioaktív sugárzó valamilyen mértékben. Tárolásukra speciálisan szigetelt konténereket fejlesztettek ki az évek során, a tipikus stalker-hátizsákban ebből van a legtöbb.

Ahhoz, hogy hatásukat kifejtsék a Zónában járóra, a védőruházat övére szerelt speciális relikviazsebekbe kell tenni őket. Gondosan kell összeválogatni, hogy melyik fajtát melyikkel használják együtt, hogy kioltsák egymás káros hatását, és ha lehet, erősítsék a hasznos képességeiket. Értékük részben hatásuktól, de leginkább előfordulásuk gyakoriságától függ. Vannak olyanok, amelyeket egy-egy kitörés után lépten-nyomon meg lehet találni, de van olyan is, amiből a Zóna létezése óta csak egyet találtak. Vagy csak láttak, de soha senki nem tudott hozzáférni, így közelebb áll a legendához, mint a valósághoz. Viszont ha valaki meg tudná szerezni, árából megvásárolhatna egy kisebb szigetet, egy mindennel felszerelt luxusvillával, képzett személyzettel, és a fenntartási költségekre se lenne gondja élete végéig. Minden stalker álma egy ilyen relikvia, de ha létezik is, a hozzá vezető út legalább olyan veszélyes, mint amilyen gazdag az érte járó jutalom. Talán csak a Kívánságteljesítő vetekszik vele, megközelíthetetlenségében és értékében egyaránt.

A PDA speciális, hordozható kis számítógép, nemcsak adatokat lehet rajta tárolni, hanem egyfajta GPS-ként a térképet is mutatja, korlátozott képességű üzenetközvetítőként is használható, illetve érzékeli tulajdonosának állapotát, és ha gazdája meghal, erről a stalker-hálón – ez a Zónát járó embereknél lévő összes PDA-t magába foglaló kommunikációs hálózat, központja és üzemeltetője ismeretlen – értesítést küld a többi stalkernek, akik vagy meggyászolják, vagy megkönnyebbülnek a hír hallatán, attól függően, hogy épp milyen viszonyban voltak vele.

A Zóna lakói csoportokba, klánokba szerveződve élik életüket. Találunk itt katonákat, akik a Zóna határát, a néhány belső ellenőrző pontot, a telepített mozgatható kutatólaborokat őrzik. Helikoptereik rendszeresen cirkálnak a Zóna bejárható része fölött, bár ez meglehetősen veszélyes, mert az anomáliák akár abban a magasságban is megjelenhetnek, ahol ezek röpködnek. A hadsereg rosszul fizet, így meglehetősen gyakori a korrupció, feketézés. Akinek van pénze vagy összeköttetése, probléma nélkül járkálhat ki-be a Zónába, és ha úgy alakul, akár egy harci helikoptert is megszerezhet egy akcióhoz a seregtől. Mivel a Zónába csak engedéllyel lehet belépni, ilyet meg nagyon kevesen kapnak, nyugodtan kijelenthető, hogy a hivatalos kutatókon és az őket kísérő katonákon kívül mindenki illegálisan tartózkodik a területen, így a hadsereg alapvetően ellenségesen viselkedik mindenkivel szemben.

A legnépesebb csapat a szabadúszó stalkerek. Ők mind magukért küzdenek, bár alkalmi szövetségeket kötnek, kisebb csoportokat szerveznek egy-egy veszélyesebb akcióhoz, de amikor az véget ér, a túlélők felosztják egymás között a zsákmányt, majd ki-ki továbbmegy a maga útján. Egyes kereskedőknek vannak „állandó” stalkereik, akik nekik dolgoznak, de ezek is csak időleges, gyakran változó kapcsolatok. Egyes becslések szerint 2010-re a Zónában nagyjából 300 stalker tartózkodik rendszeresen, történetünk idejére számuk emelkedett.

Az ember itt is ember, így sok fosztogató, bandita is járja a Zónát. Ők abból akarnak megélni, amiért mások dolgoztak. Gyorsabb és hatékonyabb út a meggazdagodáshoz, ha erővel elvesszük a stalker nehezen megszerzett relikviáit. Kisebb-nagyobb bandákba szerveződnek, vannak vezéreik, néha úgynevezett közös kasszáik is. Alapvetően mindenkivel szemben ellenségesek, bárkibe belekötnek, ha az gyengébbnek látszik náluk. A komolyan felszerelt, ütőképesnek látszó csapatokat általában elkerülik.

Van két félkatonai szervezet, a Szolgálat és a Szabadság. Legfőbb ellenségnek egymást tekintik, bár alkalmanként akár közösen is felveszik a harcot a Zóna legtitokzatosabb klánjával, a Monolit-fanatikusokkal. Ez utóbbiak a Zóna központját őrzik, oda senkit sem engednek be, így a Szabadság frakció automatikusan ellenségnek tekinti őket.

A Szabadság célja, hogy a Zóna csodái bárki számára elérhetővé váljanak, legfőbb ellenfelük a Zóna feletti hatalmat magukhoz ragadni kész kormányok és az ezeket támogató Szolgálat. A Zóna lakói afféle hippiknek tartják őket, de nagyon ütőképes harcosok, sikerrel felveszik a harcot akár a hadsereggel is.

A Szolgálat meghirdetett célja, hogy a Zónából semmi se jusson ki a Nagy Földre. Állításuk szerint ezzel az emberiséget óvják a Zóna mocskától, de mindenki arra gyanakszik, hogy a szólamok mögött a kormányzat helyzetbe hozásának szándéka áll. Természetes szövetségesei a hadseregnek, rajtuk kívül mindenki mással szemben semlegesek, elviselik őket, a Szabadsággal és a Monolit-fanatikusokkal ellenségesek. Tagjaik legtöbbje kiszolgált katona.

A Monolit klánról nagyon keveset tudnak a stalkerek. Az biztos, hogy egy szokatlan vallást követnek, a Nagy Monolitot imádják, legyen az bármi is. Van, aki szerint egy meteorit; mások idegen űrhajónak tartják; vannak, akik szerint ez maga a Kívánságteljesítő. Mindenkivel szemben ellenségesek, a Zóna központi részéről ritkán jönnek kijjebb, viszont aki be akar jutni Pripjatyba vagy az erőműbe, azt gondolkodás nélkül megölik, legyen ennek bármekkora ára is.

A legtöbb szabadúszó stalker sosem kerül olyan közel a Zóna központjához, hogy egyetlen monolitossal is találkozna, de annyi történet szól róluk, hogy első pillantásra felismerné őket, aki meglátja valamelyiküket. De ha nincsenek jó reflexei, ez az utolsó pillantás lehet életében.

Időnként feltűnik néhány zsoldos is a Zónában, ők bárkivel végeznek, ha arra megbízást kapnak. A titokzatos Szindikátus irányítja őket. Félelmetes harcosok, jól felszereltek, és megbízóikkal szemben becsületesek, ha a szerződés megköttetett, azt bármi áron végrehajtják. Ha megpróbálják őket átverni, az nem marad bosszú nélkül.

A stalkereknek meg kell küzdeniük a Zóna mutánsaival is. Ezek vagy mutálódott állatok; vagy fura, emberre csak távolról, de azért valamelyest mégis hasonlító lények; egyeseknek telekinetikus vagy pszichikai képessége van; olyan is létezik, amelyik időlegesen láthatatlanná és ebben az állapotában sebezhetetlenné tud válni. Mindegyiknek közös jellemzője, hogy az embereket tekintik elsődleges ellenségnek – egyetlen kivétel a Monolit fanatikusai, aminek okát nem igazán érti senki, de többen akár meg is esküsznek rá, hogy időnként még támogatják is egymást. Vannak olyanok, amelyek más mutánsokkal is harcba szállnak – például a burerek és a kutyák –, ha összefutnak, de ha ember is van a közelben, előbb arra támadnak, majd a megmaradtak lerendezik egymással az ellentéteket.

A mutánsok a Zóna egész területén megtalálhatók, legtöbbször kisebb csapatokban lesnek áldozataikra, bár vannak magányos fajták is. Méretük a patkánytól a pszeudogigász – más néven kisóriás – 2-2,5 méter magas, közel egy tonnát nyomó fajtájáig terjed. Vannak rendkívül gyorsak és nagyon lomhák is, de közelről mindegyik nagyon veszélyes a magányos stalkerre.

Némely mutánsok képességeit és kinézetét nem lehet egyszerűen a sugárzás okozta mutációval magyarázni, esetükben arra gyanakszanak, hogy valami titkos genetikai kísérlet rosszul sikerült, de életképes és agresszív végeredményeként jöttek létre.

A mutánsok a Zónán kívül életképtelenek, így azt soha nem hagyják el, és ha sikerülne is egyet élve elfogni, azt nem lehetne kijuttatni onnan, így tanulmányozásuk is csak a Zónán belül lehetséges. A kutatók egyes testrészeikért fizetnek, igaz, nem túl sokat. Relikviákra vadászni jóval kifizetődőbb, bár azokból sokkal kevesebb van.

Ott vannak még, mint veszélyforrás, az anomáliák. Ezek gyakorlatilag a Piknik az árokparton anomáliáihoz hasonló, furcsa tértorzulások. Legtöbbször a földön találhatóak, de előfordulnak a levegőben is. Legtöbbjük a gravitáció furcsa torzulása; van, ami 5-10 méterről magához rántja és összelapítja; van, ami feldobja, megpörgeti és széttépi áldozatát; de vannak égést, elektromos vagy kémiai sérüléseket okozó anomáliák is. Van, amelyik szabad szemmel is jól látható, de legtöbbjüket a megfelelő detektorral vagy a mindenkinél megtalálható csavarok dobálásával lehet behatárolni. Az anomáliák egy része mindig ugyanott található, de igen sok változtatja a helyét, egy-egy kitörés után újra kell rajzolni a térképeket, mert sok addig biztonságosan használt útvonal veszélyessé válik, míg az addig járhatatlan helyeken új ösvényeket lehet taposni.

V.

A Zóna eredete

A legnagyobb veszély a már többször is említett kitörés. Az első, azóta is Nagy Kitörésként emlegetett kitörés hozta létre a Zónát.

2006. június 11-én a 4. reaktorblokk romjait magába záró Szarkofágból egy erős fényoszlop tört az égig, átszakítva a tetőt. Az erőmű felett a felhők azonnal semmivé váltak, és a lezárt területen végigsöpört az első kitörés. Ez látványában és hangjában egy hatalmas erejű viharra hasonlít, fekete vagy sötétvörös felhőkkel, villámlással, mennydörgéssel, a föld erőteljes rázkódásával, de eső és szél nélkül. A kitöréseket erős pszi-sugárzás kíséri, ami a szabadban tartózkodók agyát gyakorlatilag kiégeti, az érintettek túlnyomó részét megöli. Azon kevesek, akik túlélik, rosszabbul járnak, mint akik azonnal belehalnak. Ők zombikként tengetik tovább életüket. Az első kitörés óta folyamatosan, néhány naponként újabb kitöréseket produkál a Zóna, amelyek középpontja mindig a Szarkofág. Van úgy, hogy naponta jön egy-egy, máskor egy egész hétig semmi. Néhány sokat látott stalkerben évek alatt kifejlődött egy érzék, ami néhány perccel előre jelzi a közeledő kitörést, és a stalker-hálón figyelmeztetik a többieket, hogy azonnal húzódjanak megfelelő fedezékbe. Vannak, akiket a központi helyeken kifejezetten ezért a képességükért fizetnek az ott megfordulók, mint egyfajta előrejelző rendszert alkalmazzák őket. Ha bármelyikük érzéke jelez, azonnal értesítik a többieket is, így általában minden stalkerhez időben eljut a figyelmeztetés.

Az első kitörés jelölte ki a Zóna határait, az általa lefedett területen azonnal megjelentek az anomáliák és a mutánsok, és azóta is folyamatosan ott vannak, számuk egy-egy területen nagyjából állandó, annak dacára, hogy a stalkerek a mutánsokat folyamatosan ritkítják. Mindig van utánpótlás, minden kitörés után nagyjából annyi van, mint korábban volt, épp csak a helyük változik kissé. A kitörések ereje változó, alkalmanként az általában megszokottaknál sokkal komolyabb, hosszabb ideig tart, ezek nyomán több új anomália és mutáns kerül a Zónába, mint általában. Ennek oka ismeretlen, egyes stalkerek szerint a Zóna védekezik valami ellen ilyenkor, de nem tudják megmondani, mi az.

A Zóna déli határa, közvetlenül a létrejötte után, valahol a Szeméttelepként ismert szektor északi szélén húzódott. A Szeméttelep az a terület, ahol az erőmű katasztrófája utáni kármentesítésben részt vevő, sugárszennyezett gépeket, járműveket, az erőműből kibontott sugárzó törmeléket, a Zóna sugármentesítésére tett kétségbeesett próbálkozás során összegyűjtött sugárzó talajrétegeket, a lerombolt épületek bontási törmelékeit összegyűjtötték. A szektorban gyakorlatilag néhány jól behatárolt útvonal kivételével mindenütt igen magas a radioaktív sugárzás, de az itt eltemetett gépek alkatrészei igencsak csábító célpontjai a stalkerek egy részének, akiket turkászként emlegetnek a többiek. A kibontott alkatrészekkel seftelnek, bár néha értékes relikviákat is találnak a sok hulladék között.

Az első kitörés a Zóna akkor létrejött területén gyakorlatilag minden bent tartózkodót megölt a felszínen, legyen az a szabad ég alatt vagy valamilyen épületben. Akik esetleg a föld alatt, védett helyen voltak, és megúszták, azokkal a mutánsok, az anomáliák, a pszi- és a radioaktív sugárzás végeztek. Mivel az első hónapokban kívülről senki sem volt képes a területre behatolni, senkinek sem volt információja arról, hogy hányan és hol maradhattak életben a Zónában, és kik és hányan vesztek oda.

Pedig sokan lehettek. A reaktorblokk ’86-os felrobbanása után lezárt, a hadsereg által szigorúan őrzött terület, ahová a megbízott kutatókon kívül gyakorlatilag senki sem léphetett be, kiváló és szinte magától értetődő helyszínül szolgált a hadsereg titkos kutatásaihoz. A Szovjetunió felbomlásáig a Szovjet Hadsereg, majd később Ukrajna, Fehéroroszország és Oroszország hadseregei, illetve a hírek szerint bizonyos nyugati államok által támogatott kutatások folytak az időközben kiépült laboratórium-rendszerekben. Amennyire tudható, legalább tizennyolc ilyen „X” jelzésű, kutató-fejlesztő komplexumot hoztak létre, viszonylag nagy létszámú, képzett kutató, tervező és kiszolgáló személyzettel. Amennyire az azóta összegyűlt információkból tudható, speciális, új típusú fegyverektől – mint például a Gauss puska –, a tökéletes katona létrehozását célzó genetikai kutatásokon át a legtitokzatosabb, O-Tudat-projekt nevű, igen összetett fejlesztésig, sokféle kutatás folyt a Zónában. Mindegyikre jellemző a szigorú titoktartás.

Mivel a labor-komplexumok túlnyomó része a föld alá települt, valószínűleg sokan túlélték a Nagy Kitörést és a Zóna első napjait, de utánpótlás nélkül, illetve a hirtelen megjelent, sosem látott anomáliák veszélyeinek és a mutánsok támadásainak kitéve nagyrészt ők is odavesztek. Később tisztázódott, hogy az anomáliák, a mutánsok és a relikviák akár a gondosan lezárt laborok belsejében is képesek megjelenni, bár ennek mikéntjét senki sem érti.

A Zónát az első hetekben, hónapokban inkább csak kívülről vizsgálgatták, azok a kísérletek, amelyeket a hadsereg a mélyebb területre való behatolásra tett, hatalmas veszteségekkel jártak. Gyakorlatilag bezavarták a sorkatonákat a Zónába, és széles vonalban meneteltették őket a területen előre. Akiket elkapott egy anomália, azokat leírták a létszámból, családjuk pedig megkapta az ilyenkor szokásos gyászjelentést. Ez az embertelen gyakorlat egy idő után legénységi lázadásokhoz vezetett, néhány tisztet meggyilkoltak beosztottaik, így fel kellett hagyniuk vele.

Addig, míg rá nem jöttek, hogyan lehet felderíteni az anomáliákat, azoknak milyen hatásai vannak, miként lehet védekezni a legváratlanabb helyekről és formában támadó mutánsok ellen, gyakorlatilag semmit nem sikerült kideríteni arról, hogy mivel is állnak szemben. 2008-ra viszont végérvényesen bebizonyosodott, hogy a Zóna minden kitöréssel nő, alkalmanként néhány méternyit tágul, a határa két év alatt túljutott a Szeméttelep-szektoron, és elérte a Kordon északi határát. A hadsereg ide komoly védelmi vonalat épített ki, bár arra szép lassan rájöttek, a mutánsok nem tudnak és nem is akarnak kitörni a Zónából – igaz, előfordult, hogy egy, a Központ felől kiözönlő nagyobb mutánshorda próbálta meg áttörni a kaput, de ekkor a Zóna tényleges határa már túl volt a hadsereg által felállított és őrzött határvonalon –, de a sereg azt is meg akarta akadályozni, hogy oda valaki belépjen. Magyarázatként az emberiség védelme szolgált, de azért a titkos kutatólaborokban eltemetett értékes adatokat sem állt szándékukban kiengedni a kezükből.

Amikor végre sikerült kideríteniük, hogy miként lehet a Zónában biztonságos útvonalat keresni, azonnal expedíciókat indítottak az elérhető X-laborokhoz, és mindent összegyűjtöttek, amihez sikerült hozzáférniük, de a körülmények miatt egyiket sem sikerült teljesen kiüríteni és minden adatot összegyűjteni. Ráadásul a legfontosabb laborokhoz vezető út az Agyperzselők miatt járhatatlan volt. Maradt még épp elég eladható vagy hasznosítható információ az elszánt stalkereknek is.

Mivel a Zóna folyamatosan nő, a védelmi rendszer kiépítésébe és üzemeltetésébe a fenyegetést komolyan vevő Európai Unió és a NATO is beszállt. Katonákat, szakértőket küldtek, és pénzt, felszerelést a fenntartásra, kutatásokra. Ennek egy része persze, ahogy szokott, kézen-közön elkallódik, így a katonák egyfajta büntetésként élik meg a rosszul fizető és sokszor veszélyes őrszolgálatot, amit gyakran a stalkereken bosszulnak meg. Illetve a felszerelés egy részét pénzzé teszik, ugyanazon stalkereknél, ezzel kiegészítve jövedelmüket és lehetővé téve a Zónába behatoló stalkerek jobb felszereltségét.

VI.

Az Agyperzselő

Ahhoz, hogy a központi X-laborokban fellelhető többi információhoz hozzájussanak, a seregnek mélyebbre kellett volna hatolnia a Zónába, de ezt a lassan-lassan ismerőssé váló anomáliákon és mutánsokon kívül két rendkívül erős pszi-sugárzó is akadályozta. Az egyik a Yantaron, a másik a Radar-szektorban található. Ez utóbbi korábban katonai, mélységi felderítést végző, a rakétakilövéseket detektáló radarként szolgált. A Zóna létrejötte óta viszont rendkívüli erejű pszi-hullámokat sugároztak, amik minden embert elpusztítottak, aki a hatósugarán belülre került. Akár a kitörések, ez is kiégette az agyat, és az áldozat vagy belehalt, vagy zombiként tengődött tovább. Semmi sem védett meg ellene. Ez a sugárzás gyakorlatilag kettévágta a Zónát, senki sem volt képes délről északra vagy északról délre átvágni rajta. Lefedte Pripjaty városát és az erőművet, illetve a Yantaron lévő elzárta a kutatóktól az ottani üzem alá épített egyik nagyon fontos fejlesztőműhelyt és kutatólabort.

A két sugárzó hatókörén kívül található laborokból összegyűlt információkból 2012-re – részben Sztrelok akciójának következtében, aki több ilyen labort is bejárt, és azokból dokumentációkat zsákmányolt – kiderült, hogy a Yantar alatti laborban hozták létre a Kajmanov-sugárzót – ezt a fejlesztést vezető Kajmanov professzorról nevezték el –, ami meghajtja a két Agyperzselőt.

Egy pillanatra térjünk vissza Sztrelokhoz. Ő az, akit a Csernobil árnya című játék főhősének meg kellene ölnie, a nem tudni, kitől kapott parancs értelmében. A játékos kalandjai, kutatásai során szép lassan ráébred, hogy Sztrelok nem más, mint ő maga, korábban már járt a Zóna Központjában, majdnem sikerült kiderítenie a Zóna létrejöttének titkát, de ahhoz, hogy minden információt megismerjen, be kell hatolnia a Szarkofágba, mert ott lehet megtalálni a legfontosabb adatokat. A játékosnak ezen az úton kell terelgetnie Sztrelok karakterét. Itt most csak azokat az eseményeket említjük, amelyek a Zóna, a regényekben szereplő állapotának kialakulásában is szerepet játszanak, a részleteket ki-ki megtudhatja, ha végigjátssza a Csernobil árnyát. Sok órányi, szórakoztató és elgondolkodtató kaland.

A yantari sugárzót gyakorlatilag olyan felfegyverzett zombik – agymosottak – őrzik, akik korábban relikviák után kutató stalkerek, vagy a szektorban megtelepedett kutatók mozgatható bunkerlaboratóriumát védő katonák voltak, de túl közel merészkedtek a sugárzóhoz, és az átalakította, majd maga mellé állította őket. Mellettük jó néhány mutáns is megtalálható a területen, így komoly elszánás és felszerelés kell ahhoz, hogy valaki behatoljon a föld alatti fejlesztőműhelybe, és megpróbálja lekapcsolni a sugárzót. Mire Sztrelok eléri Yantart, az ottani tudósok elkészítenek egy olyan védősisakot, ami rövid ideig képes kiszűrni a pszi-sugárzást. Hősünk, aki mindenképpen le akar menni a kutatólaborba, mert ott olyan információt sejt, amire szüksége van a Szarkofág eléréséhez, vállalja, hogy lekapcsolja a sugárzót, ezzel lehetővé teszi, hogy a kutatók is lemehessenek, és feltárják az ottani információkat, illetve megkeresi odalent a sugárzóról szóló leírást, ami alapján Szaharov professzor elkészítheti a sisak folyamatosan működő prototípusát, de erre szűk időkeret áll rendelkezésére a sisak teljesítőképességének időbeni korlátai miatt. Amint a sugárzót kikapcsolja, azonnal megjelennek a hadsereg helikopterei, és rendet vágnak a felszínen tébláboló zombik, fegyveres agymosottak és sznorkok között, de ha hősünk eléjük kerül, őt sem kímélik, hisz a katonák szerint semmi keresnivalója arrafelé. Yantar gyártelepe és a labor immár biztonságosan bejárható – legalábbis míg a következő kitörés után ismét meg nem jelennek a mutánsok –, hősünk pedig idővel hozzájuthat egy komolyabb pszi-védősisakhoz, ezzel jó esélye van megküzdeni az igazi Agyperzselő gyilkos sugárzásával.

Ez a sugárzó a Radar-szektorban található, és Monolit-fanatikusok, szellemkutyák és hasonló csúfságok védik. Akinek nincs megfelelő pszichikai védelme, az vagy azonnal meghal, vagy agymosott zombiként járja útját, bár újabban azt is észrevették, néhány a Radarra tévedt, korábban normális stalker a Monolit-fanatikusok között tűnt fel. Valamiképp a pszi-sugárzás elültette bennük a Monolit imádatát, és gondolkodásképtelen, de igen hatékony gyilkosokká alakította őket. Azt azért tudni kell, hogy a Monolit-közlegények valóban egyfajta zombiként viselkednek, de tisztjeik nagyon is okosak, és hatékonyan irányítják embereiket.

Sztrelok sikeresen áttört rajtuk, elérte az antennák alatt elhelyezkedő laboratóriumot, átverekedte magát a lent található mutánsokon, és lekapcsolta a sugárzót. Nagy meglepetésére a kifelé vezető útján zsoldosokon kellett átvágnia magát, ami rávilágít a monolitosok és a zsoldosok érdekes együttműködésére. Igaz, a zsoldosok bárkiért harcolnak, a megfelelő fizetség ellenében.

Amint az Agyperzselő leállását észlelték, a határvidékről megindult a hadsereg az addig megközelíthetetlen Pripjaty és az erőmű felé. Helikoptereik mérték az első csapást a várost és az erőművet uraló monolitosokra, akiknek hatalmas száma igencsak meglepett mindenkit. Az első összecsapásokat követően gyakorlatilag a Zóna minden sarkából Pripjaty felé tódultak a stalkerek, az addig elzárt városban összegyűlt relikviahalmok – a monolitosok nem foglalkoznak a relikviákkal – megszerzésében reménykedve. Ez volt a Nagy Áttörés. A várost elérve először közös erővel megpróbálták kifüstölni a monolitosokat, de azért közben éltek az alkalom adta lehetőséggel, és ha tudtak, leszámoltak más ellenfeleikkel is. A kialakult véres csatának igazából nem volt győztese. A városból ugyan kiszorult a Monolit szekta, de az erőművet sikerült megtartaniuk, a Szabadság és a Szolgálat emberei is túl nagy veszteséget szenvedtek el ahhoz, hogy magukban megtarthatták volna Pripjatyot, így inkább visszavonultak a környező szektorokba erőt gyűjteni, újjászervezni soraikat. A banditák szedett-vedett népsége eleve képtelen lett volna egy várost uralma alá hajtani, megelégedtek egy-egy épület vagy utca ellenőrzésével. A szabadúszók úgy folytatták, ahogy addig. A várost tulajdonképpen a hadsereg ellenőrizte, de ők is inkább csak képviseltették magukat egy kisebb kontingenssel, mert nagyobb mennyiségű utánpótlást képtelenek voltak folyamatosan ide szállítani. A helikoptereik egyre-másra balesetet szenvedtek az ismeretlen légtérben lévő anomáliáktól, de némelyiket le is lőtték, bár arra, hogy ki indította a rakétákat, nem sikerült rájönni. Mivel megszűnt a Zónát kettévágó gát, szép lassan elkezdtek ismerkedni egymással az északi és déli stalkerek.

Az egyes klánok sorra elhagyták korábbi bázisaikat, újakat alakítottak ki, átrendeződtek az erőviszonyok, korábban népszerű helyek kiürültek, más, addig elhanyagolt vagy elérhetetlen szektorok viszont benépesültek. Pripjatyba időnként be-betörtek a monolitosok, egy-egy épületet hosszabb-rövidebb ideig meg tudtak szállni, de nem sikerült sokáig tartani magukat.

A kitörések egy időre elültek, de néhány hét múlva ismét újra kezdődtek, és minden visszarázódott a maga megszokott rendjébe. A stalkerek keresték a gazdagságot, a banditák igyekeztek megszerezni tőlük, amit találtak, a Szabadság és Szolgálat erői továbbra is harcban állnak egymással, bár néhányan kiváltak közülük, mert rájöttek, hogy ennek a folyamatos ideológiai harcnak semmi értelme, és alakítottak egy új klánt, a Megvilágosultakét. Ők azok, akik félretéve korábbi ellentéteiket, a stalkerek védelmére esküdtek. Nem a többi ember, hanem a Zóna és a titokzatos O-Tudat az ellenfelük.

VII.

Az O-Tudat

A laboratóriumokban összegyűjtött információkból Sztrelok megtudta, hogy az X-laborok nagy része egyetlen hatalmas projekten dolgozott, ez az O-Tudat létrehozása. A kutatás célja, hogy több ember tudatának összekapcsolásával létrehozzanak egy szuperintelligens entitást, aki a megfelelő műszaki berendezések használatával képes az emberek gondolatvilágát megváltoztatni, kigyomlálni a bűnös vágyakat, és ezzel jó útra terelni az emberiséget. 2006-ra sikerült megalkotniuk azt az eszközt, amellyel az összekapcsolt tudatú emberek képesek gondolataikat a kitűzött cél eléréséhez szükséges erővel kisugározni és a Föld nooszféráját befolyásolni. Mivel a folyamat még nem volt teljesen stabil, először egy kísérletet akartak végezni, ami a benne résztvevőkre nézve eléggé veszélyesnek látszott, ezért néhány halálraítéltnek felajánlották, hogy elkerülhetik az ítélet végrehajtását, ha részt vesznek egy veszélyes kísérletben. Többen beleegyeztek.

Levitték őket a Szarkofág alatti központi laboratóriumba, aminek az egyetlen célja az O-Tudat létrehozása volt. A kutatók befektették őket az összekapcsolást végrehajtó szerkezetbe, egyikük önként csatlakozott a csoporthoz, hogy felügyelet alatt tarthassák a gondolatokat, és rákapcsolták őket a Szarkofágban álló Nagy Monolitra. Ez egy kristály, ami egyfajta antennaként működtethető, pszi-sugárzást képes kibocsátani, és csak több évig tartó munkával sikerült létrehozni ebben a rendkívül radioaktív, zárt térben. Mivel összetettebb, mint a szokásos radarantennák, ezzel bonyolult gondolatokat is továbbítani lehet a nooszférába és elültetni az emberek gondolatai között.

Minden a legnagyobb rendben ment, a kutatók csak egyetlen dolgot nem vettek figyelembe. Ezek az emberek halálra ítélt bűnözők, gondolataik nem az emberiség jobbá tétele, hanem saját megmenekülésük körül forogtak. Az összekapcsolódás után töredékmásodpercek alatt tudatosult bennük, micsoda hatalmat kaptak. A velük összekapcsolódott tudós semmit sem tehetett ellenük, meghalt. A bűnözők gondolatai egybeforrtak, és kivetítették a Szarkofág köré a Zónát, annak minden kifacsarodott, gonosz, logikátlan csodájával egyetemben. Akikre teljes erejével sújtott le a szokatlan sugárzás, mert túl közel voltak a forrásához, azok rögtön meghaltak; akiket gyengébben ért, azok tudatában megszületett a Zóna képe.

Ez a kép nem a valóság, de azok számára, akiknek elméjében jelen van, mégiscsak valóságként átélhető. Mint egy túl jól sikerült virtuális valóság. Aki ebben meghal, az tényleg meghal. Az itt megkeresett pénzt ki lehet vinni a Nagy Földre, a Monolit által besugárzott területen túlra, oda, ahol a Zóna már csak mint emlékkép, olvasmány, híradás létezik. Ahogy valamiképp a relikviák is valódiként hatnak bárhol a Földön. Nem lehetetlen, hogy ezek a Nagy Monolit kicsiny darabjai, egyfajta átjátszó antennaként működnek, és a relikviák képét és tulajdonságait vetítik a közelükben tartózkodók elméjébe.

Mivel az O-Tudat folyamatosan fejlődik, egyre erősebben sugároz, szép lassan egyre kijjebb tolja a sugárzással lefedett terület határait. Önvédelemből, hogy megakadályozzák, hogy bárki elérhesse a Szarkofág alatt nyugvó testüket, a Monoliton keresztül magukhoz láncoltak néhány stalkert. Ők a Monolit-fanatikusok. Nekik örök életet vagy túlvilági boldogságot ígértek, az egyetlen feladatuk, hogy megvédjék a Nagy Monolitot mindenkitől, aki a közelébe akar kerülni. Segítségükkel beüzemelték az Agyperzselőket, hogy elfedjék létezésük nyomait.

A föld alatti laborokban életben maradt tudósok közül néhányan önként melléjük álltak, vagy azért, mert még mindig hittek az eredeti cél megvalósíthatóságában, vagy mert nem fogták fel, mit is tettek, vagy mert a kezdetektől benne voltak az O-Tudat-projektben, és a tudomány fejlődését előbbre valónak tartották mindennél, részesei akartak lenni a nagy műnek. Közülük ketten megalakították a Tiszta Égbolt kutatócsoportot. Ez elvileg a Zóna megtisztításának módszereit kutatta, valójában azonban a Zóna határvidékén igyekezett megállítani mindazokat, akik képesek lettek volna eljutni a Szarkofágig és leleplezni, ami történt. Emiatt eredtek például Sztrelok nyomába, és ők tették lehetővé, hogy az O-Tudat elfogja, a monolitosokkal felrakassa egy halálkamionra, és kiküldje a Zóna szélére, hogy elpusztítsa őt. Azt ugyanis tudták, hogy egy Sztrelok nevű, ismeretlen stalker nyomon van, egyre közelebb kerül hozzájuk, de azt nem sejtették, mennyire közel jár. Gyakorlatilag az erőműben, a Szarkofágba behatolás előtti utolsó pillanatban elfogtak egy ismeretlen stalkert, aki elég erős és felszerelt volt ahhoz, hogy túlélje a védekezésül kibocsátott újabb Nagy Kitörést, így remélhették, hogy ahhoz is elég erős lesz, hogy felkutassa és elpusztítsa az ellenük törő Sztrelokot. (Ez a Tiszta Égbolt című játék története.)

Ez a tévedés nagyon sokba került az O-Tudat számára.

A Zóna történetét továbbvivő modok és regények szempontjából nagyon fontos mozzanathoz érkeztünk. A Zóna léte a tét.

A Nagy Áttörés közben Sztrelok behatol az erőműbe, eljut a Szarkofágba, ha a játékos rosszul választ, és enged a Kívánságteljesítő – azaz a Nagy Monolit és a rajta át kommunikáló O-Tudat – hívásának, akkor rossz véget ér. A Kívánságteljesítő ugyanis működik, és a játékos megkapja azt a jutalmat, amit a játék során tanúsított magatartása alapján megérdemel, de ezek mindegyike Sztrelok halálához vezet.

Ha nem dől be a Kívánságteljesítőnek, és elmegy mellette, némi harc árán eléri azt a berendezést, amelyben az O-Tudatot alkotó emberek alusszák végtelen álmukat, és irányítják a Zóna eseményeit. Az egyik kapszula üres. Ebben feküdt az a tudós, aki a kísérlet kezdetén csatlakozott a csapathoz, majd gyorsan meghalt, mert ellen akart állni a bűnözők hatalmának. Egy hologram itt elmeséli a történetet. Persze nem azt, hogy az itt nyugvók tulajdonképpen bűnözők, és az ő mocskos gondolataik eredménye a Zóna. Ehelyett az eredeti kutatási célt vázolja, miszerint a cél az emberiség megjavítása, a Zóna felszámolása, bla-bla-bla... Felajánlja Sztreloknak, hogy befeküdhet az üres kapszulába, csatlakozhat az álmodókhoz, és segíthet a „Boldogság mindenkinek ingyen, és senki ne maradjon elégedetlen!” állapot elérésében. Ha Sztrelok enged, akkor láthatjuk, hogy a kísérlet nyomán a Föld minden lakója egy mindent elsöprő világégésben elpusztul.

Amennyiben itt sem áll kötélnek, egy hosszú és kemény harc után elérheti azt az energiaforrást, ami az O-Tudatot fenntartó berendezést táplálja, és a Zóna semmivé válik, Sztrelokot egy zöld mezőn látjuk, amint pillangók repkednek körülötte, és végre nyugodtan megpihenhet, sehol semmi veszély.

Nos, ha a Zóna megszűnt, a további történeteknek nincs helyszíne. Erre valószínűleg a GSC fejlesztői is rájöttek, így a harmadik részben (Pripjaty hívása) ugyan szó esik Sztrelokról, de ő nyomtalanul eltűnt a Nagy Áttörés idején. Azóta már több hét is eltelt, a Zóna köszöni szépen, változatlanul csak nő, egyre gonoszabb és nagyobb. A játék főhőse, Gyigtyarjov őrnagy az Ukrán Biztonsági Szolgálat (SZBU) tisztje, akit azért küldtek a Zónába, hogy kiderítse, mi is történt valójában, hogy lehet az, hogy a Nagy Áttörésben a hadseregnek nem sikerült elfoglalnia a várost és az erőművet, miért zuhannak le a katonai helikopterek, és hová lett az a furcsa, legendás hírű, Sztrelok nevű stalker, akinek tetteiről mindenki beszél, de senki sem tudja, mit is csinált pontosan, és hová lett azóta.

Gyigtyarjovnak, a Zóna világában megszokott módon, igazából semmit sem sikerül kiderítenie, épp csak el tud menekülni a városból az ott-tartózkodó katonákkal együtt. Már ha el tud.

Meg kell tanulnunk: a Zónában egyetlen történetet sem zár happy end. Mindenki a túlélésért küzd végül. Vannak ugyan legendás stalkerek, akik az O-Tudattal harcolnak, nagyobb összecsapásokat irányítanak, önként segítenek társaiknak, de végül mindig az önérdek és a Zóna kerekedik felül. Az O-Tudat is fejlődik, ahogy a Nagy Föld technikája. Az eltelt évek alatt a kutatók új felszereléseket, a hadiipar új fegyvereket készített, az O-Tudat meg érte harcoló kiborgokat, hordozható pszi-sugárzókat és egyéb csúf célokra használható berendezéseket gyártatott a szolgálatába szegődött vagy hajtott emberekkel.

Persze a legtöbb történet nem ilyen nagy ívű, nincsenek bennük hatalmas csaták, sokszor az O-Tudat szóba sem kerül, hisz csak kevesen tudnak róla egyáltalán. A stalkerek túlnyomó része és a külvilág számára a Zóna valóságos és ijesztő, ugyanakkor csábító is. Akik ismerik a titkát, gondosan megtartják maguknak, ki tudja, mire lesz még jó.

Még azok túlnyomó része – kevesen vannak, többnyire nagyobb klánok vezetői vagy tudós kutatók – sem ismeri a teljes igazságot, akik tudják, hogy a legfőbb ellenség a Zónában az O-Tudat, számukra ez a csoport is csak egy rejtélyes klán, akik valamiért szeretnék megszerezni a Zóna feletti uralmat, és ezért bárkivel szembeszállnak, bármilyen eszközzel. Azt nem nagyon értik, hogy miként sikerült a mutánsokat is a maguk oldalára állítani, de tudomásul veszik ezt is, mint sok más furcsaságot a Zónában. Arról fogalmuk sincs, hogy tulajdonképpen csak néhány, a Szarkofág alatti titkos X-laborban örök álmát alvó ember tudatos rémálmának kivetülésében élnek, számukra ez épp olyan, mint a valóság.

Lehet, hogy az utolsó stalker, aki megismerte a teljes igazságot, Sztrelok volt, és az sem kizárható, hogy immár ő maga is egy az álmodók közül. Vagy mégsem volt olyan állhatatos, és maradványai ott hevernek a Nagy Monolit, a Kívánságteljesítő óriási kristályának lábánál, a Szarkofág mélyén, és az O-Tudat tagjai – már ha külön entitásként gondolhatunk rájuk egyáltalán – nem is sejtik, milyen közel járt hozzájuk a vég.

Bár ennek ellentmond, hogy néhány történetben rövid időre megjelenik, feladatot vagy tanácsot ad a történet hősének, de több mint valószínű, hogy ez is a Zóna egyik felderítetlen titka marad még sokáig.

Sándor Gábor

REGÉNY

Első fejezet

IVÁN SZIVERCEV már az utolsó előtti helyszínen csomagolta a mintákat, amikor a közelben, talán abban a ritkás bozótszerűségben, ami úgy kétszáz méternyire nőtt ki a sivár pusztaságból, ismét felsivított valami. Magas, majdnem ultrahangon. Igazán… hogy is mondjam… Kellemetlen volt.

Így van, kellemetlen. Amint felhangzott a vonyítás, máris egy jó kilométernyire szeretett volna lenni, a jó magas kerítés mögött a tanyán, ahogy az új létesítményt emlegették. Szivercev félbehagyta a munkát, és aggódva lesett a bozótos felé.

– Nyugalom, Ványa! – Filippics hangjában nyoma sem volt az aggodalomnak.

Filippics öreg harcos volt, és széltében-hosszában bejárta már a Zónát – persze csak azokat a szektorokat, amelyeket hivatalosan megnyitottak, és ahol engedéllyel kutathattak. Viszont néhány véletlenül elejtett mondatából Szivercev rájött, hogy nemrégiben Filippics például a Radar{4} határvidékén is járt, holott azt mindenki tudja, hogy arrafelé legalább tíz éve nem végeztek hivatalos kutatásokat.

– Nyugodt vagyok – morogta Szivercev. – Teljesen nyugodt! Akár a hal a pirogban!

A szavai persze hamisan csengtek. Nem mintha túlzottan izgatott lett volna, vagy rettegne – nem, ez nem így volt. De azért a szokatlan üvöltés miatt mégiscsak ott lappangott benne a szorongás. Először is, nem tiszta, hogy mitől származik. A kutyák nem így üvöltenek, ahogy a vaddisznók sem. Szivercev ismét feltúrta emlékeit, végigszámlálta a Zóna lényeit, és megint nem sikerült azonosítania egyet sem, ami hasonló hangokat adna ki magából.

– Filippics – fordult Szivercev az őrhöz. – Mi lehet az? Nekem ötletem sincs.

Szivercev újra a mintákat csomagolta már; beszéd közben sem fordult Filippics felé. Demonstrálandó, hogy milyen nyugodt.

– Tudja a tököm – válaszolta nyugodtan a katona. – Ha előjön, megtudjuk. Ha nem jön, úgy is jó.

Szivercev akaratlanul is Filippics fegyverére pillantott – gonosz kinézetű automata, kihajtható lábakkal, céltávcsővel meg lézerirányzékkal. Olyannak látszott, mint amivel még egy nehézpáncélost is meg lehetne állítani. Viszont amikor szóba került a tank, Filippics mindig őszintén hozzátette: „Ha szerencsénk van.” Szivercevnél egy szokványos kalas volt, amit Ványa a korábbi idők emlékére „mordálynak” nevezett. Az eredeti mordály egy egyszerű sörétes puska volt, amit akkor kapott, amikor először járt a Zónában; Ványa többször is megjárta vele a határvidéket. Egészen az első lövöldözésig. Akkor kutyákra kellett lőnie, és Ványa okkal gyanította, hogy számtalan kilőtt sörétje kárba veszett, ezért legyőzte a fegyverek iránti ellenszenvét, és úgy döntött, rendszeresen gyakorol az intézet lőterén. Viszont Taranyenko hosszabb időre beküldte Szivercevet a Zónába, és Ványa hallgatott a település őreinek tanácsára, szerzett egy Kalasnyikovot. Egyszerű és megbízható, ami egy tudóshoz illik. Aztán amikor megint kutyákra kellett lőnie, ismét elpocsékolt pár lőszert, ahogy kell. Ez aztán megerősítette abban, hogy napi rendszerességgel gyakorolnia kellene a lőtéren. A harcosok persze kinevették, de minden rosszindulat nélkül, inkább csak leereszkedően. Szivercev nem sértődött meg, és így hat hónap után nyugodtan mondhatjuk, jól kezeli az automatát.

Elcsomagolta az utolsó kazettát a hordozóba, majd a hordozót a vállára vetve Szivercev eligazította a hevedereket, feszesre húzta a vállán, eligazgatta a felszerelését, és felkapta a kalasát.

– Végeztem, Filippics! Indulhatunk.

– Várj még az indulással! – mondta Filippics, a védőruhája bal kabátujjába épített bioszkenner{5} képernyőjét figyelve.

– Mi az? – érdeklődött Szivercev aggódva.

– Olyasmi, ami felfalhat. – Filippics hidegen nyugodt maradt.

Szivercev megborzongott, pedig a reggel nem volt hidegebb, mint máskor. Az alacsony szürke ég szinte tapinthatóan rátelepedett a lelkére, valósággal látta, ahogy térdre rogy a teher alatt. És akkor itt van még ez a süvöltés, a fenébe is! Bár, ha Filippics ilyen csendes – valószínűleg nincs ok az aggodalomra.

Viszont… Filippics mindig ilyen nyugodt. Ha izgalomba jött, még csak a szemöldökét se húzta fel, egyszerűen a célra emelte azt a pokolian festő puskáját, és lőtt. Úgy lőtt, hogy esélyt se adjon annak a nehéz tanknak.

– Induljunk! – mondta Filippics, felhagyva a szkenner figyelésével. Ványát nem kellett biztatni, rögtön elindult a reggel kitaposott ösvényen.

A stalkerek általában úgy tartják: ugyanazon az úton visszamenni, mint amin jöttek, bajt jelent. De Szivercev és Filippics nem stalkerek. Nekik parancsaik vannak, és részletes utasításaik, és ha nem tartják magukat az utasításokhoz, azonnal repülnek a projektből, ahogy a seregből és az intézetből is igen hamar. Így hát tetszett vagy sem, kora reggel vita nélkül végig kellett menniük a mintákért az elhagyatott ösvényen, amit a nyomkeresők kis karókkal lépésről lépésre megjelöltek. Majd vissza ugyanarra. Persze nem a saját nyomaikba lépve, de végig a karók mentén, és csak semmi félrelépés.

Kijelölt ösvény vagy sem, azért Szivercev nagy gonddal figyelt a lába alá. Persze még közel sem volt tapasztalt zónajáró, mint, teszem azt Filippics. De Ványa azt már megtanulta, hogyan lehet a legszembetűnőbb veszélyeket időben felfedezni. A kihelyezett kutatóállomás környéke nem volt túl veszélyes, az anomáliák{6} még a legerősebb kitörés{7} után is ritkák voltak errefelé. Talán pont ezért választották ki ezt a helyet. Filippics elmondta, hogy úgy tíz éve még Csendes Pusztának hívták ezt a sivár területet, és gyakran megpihentek itt a katonák, a független stalkerek és különféle banditák is – bárki, aki a foglalkozása vagy életmódja miatt a Zóna elátkozott földjét tapodta.

A tanya szürke tornya jól kivehető volt a valamivel világosabb égbolttal a háttérben. Vékony vonalnak látszott a tetőn álló géppuska csöve. A cső keletre mutatott, a düledező ipartelep és a 100 RAD{8} bár felé, ahol gyakori vendégek voltak. A géppuskát kezelő őr nem látszott, de ez nem jelenti azt, hogy nincs is ott. A Zónában jól láthatóan ácsorogni – veszélyes foglalatosság. Mindenkinek el kell rejtőznie, aki túl akarja élni.

Félúton a tanya felé meg kell állniuk az utolsó érzékelőnél és kicserélni az éjszaka elhasznált kazettát egy frissre. Miután körbekutyagolták az egész kerületet, pihenhet egyet, megihat egy csésze teát, aztán beül a laborba, és megnézi, milyen érdekességek gyűltek össze az éjszaka folyamán. Nem mintha…

– Várj egy kicsit! – mondta Filippics, és leguggolt a satnya, tövisekkel borított bokor tövébe. Szivercev reflexszerűen megállt, és ő is leguggolt.

Szerencsétlenségükre a bokor nem nyújtott megbízható menedéket, a kutató és testőre messziről is látható maradt. De semmit sem láttak, ami megpróbálna a közelükbe kerülni, a sík pusztaságot csak itt-ott borította a kemény szálú fű és néhány olyan tüskés bokor, mint amiben meghúzták magukat.

Filippics lövésre készen fél térdre emelkedett. Szivercev meglátta, hogy a korábbi bozótosból nyílegyenesen kirohan valami négylábú lény. Szerencsére csak egy.

Kutya lenne? – találgatott Szivercev hunyorogva. – Az biztos, hogy nem egy ugrópatkány{9}. De nem is egy szellemkutya{10}, könnyebb, nem úgy mozog, nem olyan a temperamentuma… Álkutya{11} lehet.

A lény szinte pontosan Szivercev és Filippics felé rohant. Hamarosan kétségtelenné vált, hogy egy álkutya, ami valójában egy erősen mutálódott közönséges farkas. Az álkutya, ellentétben a vak kutyával{12}, rendesen lát, de ez a példány valamiért ügyet sem vetett az útra, és másra sem figyelt.

Valami baj van vele. – Szivercev aggódva előhúzta fegyverét, és csőre töltötte.

– Felkészültél? – kérdezte lustán Filippics.

– Igen – erősítette meg Ványa.

– Akkor a jelemre add meg a kegyelemlövést! – sóhajtott Filippics, és lőtt. Aztán megint, és a biztonság kedvéért harmadszor is. Az első után az álkutya megbotlott, a feje félrecsapódott, a másodikra kissé irányt változtatva tovább lendült, a harmadik után egy dupla szaltóval a földre került, és mozdulatlanná merevedett. A kegyelemlövésre nem is volt szükség.

Így a legjobb – gondolta Szivercev némileg megkönnyebbülve. Még mindig nem szeretett lőni, különösen élőlényekre nem, legyenek azok akár a Zóna legbutább szörnyei is. És ha úgy vesszük, végül is ez Filippics dolga.

A bozótban ismét felvisított valami – pont, mint korábban, az ultrahang-tartomány küszöbén; Szivercev már azelőtt megborzongott, hogy a hang belül került volna az emberi érzékelés határain.

– Figyeld az erdőt! – mondta Filippics, amikor felállt, és kissé előrehajolva futásnak eredt a fekvő kutya felé.

Ványának elakadt a lélegzete a meglepetéstől. Filippics elmegy megnézni a lelőtt kutyát? Ne már! Ilyen még sohasem fordult elő.

De Filippics tényleg odament. Óvatosan, a kezében tartott fegyvert a kutyára szegezve – hogy is lehetne másképp? A merész harcos hamar hal, az óvatos életben marad… és az élő tudja, bármi megeshet…

Ahogy felocsúdott, Szivercev befejezte Filippics bámulását, és ahogy kérte, elkezdte a bozótot figyelni. Nem volt ott semmi, ami az üdvözlésére sietett volna. Csodás. Úgy fél perc múlva Filippics halkan szólította:

– Tudóska! Gyere ide!

Szivercev engedelmesen felemelkedett a térdelésből, és közelebb ment, de közben sem feledkezett meg a bozót szemmel tartásáról.

* * *

– Mi az ördög ez? – kérdezte Filippics. Ványa odapillantott, és azonnal megértette, miért is kérdezte ezt Filippics.

Az álkutya olyan volt, mint mindegyik – bozontos, mocskos, sárga fogú. Viszont egy lyukat látott a koponyáján, és a lyukon egy vastag, zsíros, türingiai kolbász méretű, fehéres színű féreg türemkedett kifelé. A lyuk majdnem pontosan a feje tetején volt; körülötte a szőrzet nedves, és nyálkától vagy gennytől csapzott, mocskos. Vér nem látszott, eltekintve néhány világos vöröses csíktól. Ahogy a kutya mozdulatlanul feküdt, a féreg – ez jól kivehető volt – úgy mozgolódott, mint egy kukac a trágyakupacban. Meg sem próbált kibújni a kutya koponyájából, vagy elrejtőzni odabenn – csak bambán mozgatta ide-oda a fejét (már ha az a feje volt, és nem a farka), fáradhatatlanul oda-vissza. Pontosabban nem is annyira mocorgott, mint inkább egyre vékonyabb és hosszabb lett, majd vaskosabb és rövidebb.

Szivercev nem tudta megválaszolni az őr kérdését, hogy mi az ördög lehet. Nyilvánvaló, hogy valami parazita. A paraziták persze, mint tudjuk, általában a belekben élnek, de az ördögbe is, ez itt a Zóna, nem Disneyland, itt bármi megeshet.

– Nem tudom, Filippics – gyónta meg őszintén Szivercev. – Most látok ilyet először.

– Micsoda trutyi! – vágta rá az őr. – Pfuj! Vedd fel gyorsan, és húzzunk!

Az, hogy a parazitát alaposan tanulmányozni kell, nem volt kérdés – de amikor a Zónában időről időre szembesülnek egy addig ismeretlen életformával, először csak videóra vehetik. Hogy tisztázzák, valóban ez az első találkozás. Hozzáérni tilos. Egyszer egy tapasztalatlan zöldfülű leadott egy hasonló kihelyezett kutatóban, a Katonai Raktártól{13} délre egy ismeretlen rovart. Egy szabványos tárolóban, betartva minden szabályt! Kilenc ember meghalt, csak múmiák maradtak utánuk, és csak egy felderítő úszta meg, aki hajnalban elment kijelölni az ösvényeket és telepíteni a terepen a jelzéseket, majd visszaérve gyanút fogott, amikor a torony kijelzőjétől nem kapta meg a szokásos „Beléphet” jelzést. Senki sem értette, mi történt, csak a zöldfülű szóbeli jelentése maradt meg. Nos, elmondása szerint felszedett egy ismeretlen rovart, betette egy szabványos konténerbe, és beviszi a kihelyezett kutatóbázis irodájába, a várható érkezés 10 óra után kevéssel…

Ványa készített egy rövid videofelvételt, néhány nagy felbontású és nagyítású fotót, és röviden alámondta a kísérő szöveget.

– Végeztem, Filippics! – adta tudtára társának, míg elrakta a kamerát a felső zsebébe.

– Vitorlát fel! – parancsolta az.

Az őr húsz métert hátrált, néha maga mögé pillantva felmérte, merre mehet, majd visszafordult a férges fejű kutya felé, és csak méterekkel később döntött úgy, hogy már hátat fordíthat neki. Majd folytatta a terep szemmel tartását.

Az utolsó szenzort Ványa nagyon gyorsan lerendezte. Csak akkor nyugodott meg teljesen, amikor a kapu fölött a kijelzőn megjelent a „Beléphet” felirat, és kinyitotta a zsilipet. Egész pontosan akkor, amikor végre Filippiccsel együtt belülre kerültek, és az ajtó bezárult a hátuk mögött.

– Pfűűű… – sóhajtott Szivercev megkönnyebbülten, és továbbment az alakulótéren a laborok felé. Filippics már egy másodperccel azelőtt eltűnt a szolgálati helyiségben, ami a kapunál volt, a bejárat közelében.

A téren Ványa a Zónában szokásosnál gyorsabb tempóban vágott át, de vetett egy pillantást az égre is. Önkéntelenül. Az ott a nagyvilág, ez meg itt a kódzár…

Nem csak egy egyszerű kódzár: beépített digitális retinaszkennerrel is felszerelték, és a felügyeleti időszakok váltásaira is beprogramozták.

Az öltözőben Szivercev gyorsan megtisztította és lepermetezte magát, bedobta a védőruháját és a gázmaszkját egy fiókos szekrény előre kiürített rekeszébe. A mintákat és a felszerelést ugyancsak megtisztította, lepermetezte, a mordályt eltette a helyére a fegyverszekrénybe; a lőszert és a gránátokat ott hagyta, ahol voltak, sietett, így nem pakolta el őket. Megkönnyebbült sóhajjal belépett a laboratóriumba.

Az irodában a terminálnál ült Koljunja, és valamilyen kutatási diákat tanulmányozott a monitor fényénél.

– Szia, Balti! – vetette oda Szivercev, majd a minták elzárására szolgáló széf felé fordult. – Volt kapcsolat?

– Aha – válaszolt bűnbánóan Koljunja, félretette a diákat, és szipákolt egyet az orrával.

Szivercev megdermedt. Aztán lassan a kollégája felé fordult.

– No és? – kérdezte, de előre sejtette, mi lesz a válasz.

– Kikapunk Rahmetjantól – mondta még bűntudatosabban Koljunja. – Te és Bjelij még egy hónapot maradtok…

Uram, miért? – gondolta letörten Ványa.

A negyedik időszakra is beosztották. Azóta, hogy Szivercev megkezdte az első időszakát, a társa, mint például Koljunja Bortko, lehúzta Szivercevvel az előírt négy hetet, majd négy hetet eltöltött a határon kívül a városban, utána újabb négy hetet itt. És most ismét mehet pihenni. Ványa meg itt marad. Az, hogy Szeva Bjelij marad egy második ciklusra, előfordul, nem annyira szokatlan, többen is lehúznak néha két szolgálatot egymás után. Ritkábban, mint korábban, amikor egy időszak csak három hétig tartott, de sokan csinálják. A három egymást követő időszak hallatán Horvin úr majd felrobbant, de nem volt választása: rájuk égett egy projekt, és nem tudták kivel leváltani. Egyébként is Taranyenko jelentős prémiumot ígért, és Horvin maradt. Azt mesélik, egyszer régen még Szivercev ideje előtt volt egy fenegyerek kutató az egyik laborban az Agropromtól{14} keletre, aki lehúzott három ciklust egyhuzamban, de akkoriban még az ENSZ ellenőrei is félrenéztek az ilyen szabálytalanságoknál. Nem úgy, mint most.

– Csúcstartó leszel – kuncogta Koljunja ferde vigyorral.

– Már találkoztam ezzel a titulussal, és tudod, hol? Egy fürdőkádról álmodom, fenyőzöld habfürdővel! Majd minden éjjel! Valószerű álom Szivercev, a Csúcstartó Fürdőjéről. Nem minden éjjel, de majdnem.

Ványa nem tudta az okát, hogy miért kell a Zónában maradnia, de sejtette. Taranyenko valamiért nem akarta, hogy ott lábatlankodjon a városkában az intézetben, így újra és újra beosztotta a Zónába. Ványa gyanította, miért viselkedik így a főnöke. Taranyenko attól félt, hogy Ványa elkotyog valami titkos információt valakinek. Valamit, aminek akaratlanul is tanúja volt, amikor először járt a Zónában, igaz, még nem egy felügyeleti időszakban, csak egy rövid, háromnapos akcióban. Pont akkor ért véget a stalkereket elrabló pszi-szörny története. Igaz, a szörnyeteggel kapcsolatban Szivercev semmit sem tudna megosztani senkivel, mert igencsak keveset tudott meg róla, így csak következtetni próbált valamelyest annak természetére, de ez minden. Ugyanakkor a szörny története szorosan összekapcsolódott egy tárgy történetével, amelyet világának hatalmasai duplikátornak neveztek el, és mindenáron meg akartak szerezni maguknak.

Sikertelenül: egy Pszich nevű stalkernek valamiképp sikerült mindenkit átvernie és elrejtőznie a Zónában, ahol úgy látszik, még mindig nem tudtak a nyomára akadni, akár meg is halhatott az azóta eltelt hat hónapban. Ahogy Szivercev hallotta, a duplikátor sem szuperál – Pszich ugyan bebizonyította az érdeklődőknek, hogy nem hamisítvány, nem másolat, mégsem sikerült működésre bírnia senkinek. Hogy Pszich hogyan csinálta, nem tudni. Átverni Taranyenkót – példátlanul lenyűgöző húzás, talán csak Pokatyilovnak sikerülne, aki számtalan kemény hivatalos akciót megúszott már, hogy egyéb dolgokat ne is említsünk. Pszich mégis képes volt rá. Persze részben ezért is nevezik így…

Az egészben az volt a legbosszantóbb, hogy Szivercev tényleg nem tudott semmit a dologról. Így hát ki sem kotyoghatott volna semmit. Viszont jól láthatóan Taranyenko még azt a keveset is féltette, amit Szivercev tudhatott. És gyakran önkéntelenül is felmerült benne a kérdés: Mi lesz most, Ványa – az idők végezetéig itt fogsz üldögélni a semmi közepén, ebben a laborban? Előbb vagy utóbb az ENSZ-megfigyelők belekötnek, mert minden folyamatosan dolgozónak kötelező a rendszeres rekreációs időszak, és az ilyesmit Európában igencsak szigorúan veszik, ez itt nem Oroszország, Ukrajna vagy Fehéroroszország, amelyek már egy évszázada nem tudnak kitörni a totális hanyagságból, és ahol nem törődnek semmivel. Ha a megfigyelőknek tudomására jut, Taranyenkót is megróják, nem számít, milyen kapcsolatai vagy érdemei vannak.

– A k… kolera – mondta dühösen Szivercev, és elkezdte berámolni a mintákat a páncélozott hűtőszekrénybe.

– Ványka – mondta panaszosan Kolja Bortko. – Én nem tehetek róla… Az egész Nyikolajics műve…

– Tudom – morogta Szivercev. – De azért dühös vagyok. Bocs.

– Elnézést – sóhajtott Koljunja megkönnyebbülten. – Sikeres volt az út?

– Többé-kevésbé. – Szivercev befejezte a minták berámolását a biztonsági tárolóba, becsapta az ajtaját, majd leült a másik szabad terminálhoz – még le kellett mentenie a videót a féregről, majd a reggeli kapcsolatfelvételnél megpróbálja továbbítani az intézet adatbázisába. – Az utolsó előtti érzékelőnél a bozótosban lapult valami állat, és sivítozni kezdett. Fülsértő volt. Aztán egy teljesen megkergült kutya rontott ránk… Filippics lelőtte. Megnéztük, a fejében valami ismeretlen, féregszerű parazita volt. A kutya koponyáján volt egy lyuk, majdnem pontosan a tetején, vér szinte semmi, csak valami nyirok, talán agyvíz.

– Féregszerű? – Koljunja arcára kiült a borzadály. – A fejében? Pfuj, ez undorító…

– Hallottál már ilyesmiről? – kérdezte Szivercev, miközben csatlakozott a számítógéphez, és megkezdte a mentést.

– Még soha.

– Én sem.

– Annyiféle ocsmányság előfordul itt, drága jó anyám! – Koljunja megrázta a fejét. – Sohase takarítjuk ki ezt a pöcegödröt. Előbb-utóbb egy bűzös kelevénnyé válik Földanyánk testén.

Szivercev arca szkeptikus fintorra húzódott.

– És mégis ki próbálná kitakarítani? Szórják a pénzüket, Koljunja, két kézzel, és élik a szép életüket innen jó messze. Mocsok nélkül, sugárzás nélkül, a gonosz lények és a fejükben lévő féreg nélkül. Hány év eltelt már! És egyre csak nagyobb lesz, mert a Zóna folyamatosan növekszik!

– Ez az – nyugtázta Bortko. – Korábban elég volt másfél óra, hogy elérjük az utolsó ellenőrzőpontot, most meg már több mint négy óra kell hozzá…

Szivercev átmásolta a videót kis hordozható gépéről a terminálra, majd komótosan megnyomta a bázis hívására szolgáló ikont, de a kapcsolat úgyis csak reggel jön majd létre. A küldés visszajelzése halványsárgán világított. Világos, hogy a film nem ért célba. A franc essen bele! – gondolta Szivercev keserűen. – Amikor odaér, ott lesz.

Felállt, és kilépett a labor ajtaján anélkül, hogy akár egyetlen vizsgálatot is elvégzett volna. Elvileg le kellene ülnie, átvizsgálni az éjszaka összegyűlt adatokat, rendszerezni, komótosan rendezgetni a mappákban, átlagolni, megpróbálkozni annak megértésével, hogy miben is térnek el egymástól és feldolgozni, amit reggel összeszedtek. De a munkakedve teljesen odalett.

Az okát persze nem nehéz kitalálni – Szivercev lélekben már arra készült, hogy az időszak lejártával visszatérhet a városba pihenni, a fenébe is! Ellátogat az Ety-kettőbe és a Votrubába, először sörözni, végül is már három hónapja nem jutott hozzá. Nem egy szeszkazán, de egy egyszerű kutató citológus életében is van helye valami nemesebb innivalónak. De a vakációnak lőttek, kezdheti a negyedik időszakát egyvégtében.

Kapjátok be! – gondolta Szivercev komoran. – Nem fogok gályázni! Csinálok… egy pihenőnapot! Mindenki forduljon föl!

Gyorsan kiment az öltözőbe, majd továbbindult. Koljunja Bortko vetett rá egy megértő és együtt érző pillantást, majd visszafordult a diák felé. Ványával ellentétben ő nem hagyhatta félbe a munkát. Elérve az alakulóteret, Szivercev elgondolkodott: De tényleg, hová is megyek? Mit csináljak? Hogy tudnék pihenni?

És némileg megzavarodva rájött, hogy a tanyán nincs semmiféle lehetőség a kikapcsolódásra. Az őrök egyszerűen megoldották a pihenést: legurítottak egy bögrével, majd elmentek aludni a következő váltásig. A kutatók néha összegyűltek a dohányzóban beszélgetni, de gyorsan szakmai vitákba bonyolódtak, így elég nehéz volt lazítani. Ráadásul minden pillanatban várható a Zóna valamelyik szokásos kis mocskos trükkje, így nem szabad, hogy túlzottan otthon érezze magát, és tényleg ellazuljon. Milyen vakáció az, ahol nem lehet lazítani? Nem tűnik túl jónak.

Lába egész a kapuig vitte Ványát. Odakint természetesen nem élné túl, teljesen elment az esze, csak túlzottan dühös, és nincs is úgy öltözve, ahogy kell, ha kimegy a kerítésen túlra, épp csak magára terített egy kabátot a hideg ellen. A sivár szürke ég egész a földig leért; időnként úgy érezte, rögtön rászakad, összetöri, megfojtja, mint egy hatalmas, poros gyapjúcsomó. Eltömi az orrlyukait, porral szórja tele a szemét, még a kétségbeesett sikolyait is elfojtja, és ott hal meg ebben a hatalmas, vastag, piszkos szürkeségben.

A kapu feletti őrtoronyba egy keskeny, meredek lépcső vezetett. A Zóna ege alatt kontyolt nyeregtető védte a jól megtervezett lőállást a két „T” alakú külső mellvéddel, a másik oldalon, az alakulótérre néző két hasonlóval homokzsákokkal feltöltve és a 360 fokos, lenyűgöző zoomolási képességű megfigyelőkamerával. Ványa, aki igazi civil volt, nem is értette igazán, miért kell minden irányba a kilátás, amikor a horizont felét úgyis elfoglalja az alakulótér, a torony négyszöge és a kerítés, ami maga volt a védendő terület. De a katonák biztosan tudják az okát.

Azonban ha – jött rá Ványa, valószínűleg helyesen – valami szörnyeteg átugrik a kerítésen, a beton és a szögesdrót fölött, betörhet az alakulótérre is. Hasznos, ha van lőrés befelé is.

A lehajtható monitorok előtt ült az ügyeletes őrszem. Szivercevet természetesen észrevette, de nem reagált a közeledtére. Tulajdonképpen rászólhatna, hogy az ügyeletest zavarni tilos, a szolgálat mindenekelőtt, de ha egy ilyen mindentől messze eső létesítményben az összes szabályt előírásszerűen betartanának – hamar megőrülne mindenki. Ráadásul a tudósoknak többet megengednek, mint a katonáknak, így az ilyen kis fegyelemsértésekért soha senkit nem büntettek meg.

Az ügyeletes egy langaléta srác, valahonnan Fehéroroszországból származik, a Gyetocska családból, és Nagyapónak becézik.

– Gond van, kutató? – kérdezte anélkül, hogy megmozdult volna, amikor Szivercev megzavarta a környék tanulmányozásában.

– Le vagyok törve, őrszem – vallotta be Szivercev. – Itt tartanak a negyedik etapra is.

Nagyapó mindent elmondott, amit erről gondolt, egyetlen rövid és festői orosz igével.

– Úgy legyen – értett egyet vele Ványa.

Nagyapó benyúlt a kabátjába, és előhúzott egy olyan kisméretű flaskát, amilyet bármelyik ajándékboltban be lehet szerezni.

– Na, húzd meg! – ajánlotta fel, letekerve a kupakot.

– Mi ez? – vette át Szivercev, és óvatosan beleszagolt, a harcosoknál megesik, hogy nem hígítják fel a tömény szeszt.

– Ne izgulj, nem üt ki – mondta Nagyapó. – Berkenyés konyak.

– Ejha! – Szivercev belekortyolt. Aztán megtörölte a flaska száját az ingujjával, ez már szinte szokásává vált, bár most nem volt rá szükség. – Akár az ambrózia!

Még egyszer meghúzta, majd visszaadta a patikaszert a tulajdonosának.

– Én majd később, tudod… – mondta Nagyapó, és visszadugta a flaskát a belső zsebébe.

– Köszönöm – mondta Szivercev, majd sóhajtott. – Nem mondanám, hogy teljesen elmúlt a rosszkedvem, de…

Ez a de némileg színpadiasan ott maradt a levegőben befejezetlenül. Nagyapónak nem kellett részletezni, felfogta az egészet a maga csúfságában.

– Filippics már szunyál? – kérdezte Szivercev.

– Aligha, éjszakánként kipiheni magát. Az öregek keveset alszanak.

– Még hogy öreg – horkant fel Szivercev. – Harminchét. Akkor szerinted én is öreg vagyok?

– Ez nem korfüggő – mondta filozofikusan Nagyapó. – Úgy értem, nem az évek számítanak.

– Akkor igazad van – hagyta jóvá Szivercev.

Mély lélegzetet vett, hogy tovább fejtegesse a gondolatot, amikor észrevette, hogy Nagyapó meredten figyeli a külvilágot a központi monitoron. Figyelmesen és rezzenetlenül. Szivercev is odanézett. A tanyához vendégek közeledtek.

– Ványa – mondta kongó hangon Nagyapó. – Húzz innen! – A rádióba meg: – „Fészek”! Itt őrszem! Figyelem, vendégek érkeznek! Legalább négyen, figyeljétek a kaput!

– „Fészek” vette – hallatszott a rádióból. – Látom őket.

Ahogy lecsusszant az alakulótérre a lajtorján, Szivercev észrevette, hogy a torony tetején mohón pásztáz a géppuska csöve. Az őrszobából a töredezett betonlapokon Filippics, Szasenyka és Potap, az őrtorony bejáratától Tkacsuk és Falinszkij rohantak a helyükre. A „Fészekben”, azaz a fő lőállásban a tanya legmagasabb pontján a géppuska mindkét oldalán megjelentek a sisakok, ahogy a magányos ügyeletes mellé megérkezett az erősítés. Az egyik sisak alól katonai távcső kandikált kifelé.

Ki a fene lehet? – morfondírozott Szivercev, csótány módjára a félhomályos öltözőbe húzódva. – És mi lelte a harcosokat? Lehet, hogy csak egyszerű stalkerek, akik megszabadulnának a feleslegtől.

A tanyát rendszeresen látogatták olyan stalkerek, akik gyorsan el akarták passzolni a kevésbé értékes relikviáikat{15}, amiket nem akartak a Zónában tovább cipelni, és inkább fillérekért elkótyavetyélték, mert a hátizsákban felszabaduló hely sokkal értékesebb. Ebben az időszakban az ilyen hulladékok felvásárlását Albert Rahmetjan intézte. Az erre fordítható állami keret persze nagyon sovány volt, így a stalkerek semmi értékeset nem ajánlottak fel a kutatóknak eladásra. De a tudósok már attól a néhány szerény Csepp, Medúza vagy Bengáli tűz{16} relikviától is nagyon boldogok voltak – a relikviák szokatlan tulajdonságait felhasználták kísérleteikhez, és habozás nélkül kijelenthetjük: ezek is jelentősen hozzájárultak, hogy a formális kutatók is tanulmányozhassák a Csernobili Rendellenes Zóna{17} rejtélyeit.

Koljunját teljesen lefoglalták a diái. A laborba betörő, feldúlt Szivercevet észrevéve lassan felegyenesedett székén, és kérdőn nézett kollégájára.

– Nem hallgatod a rádiót? – szegezte neki Szivercev. – Vendégek jönnek. A katonákat riadóztatták, és az egész regimentünk kivonult.

Bortko szó nélkül a rádióhoz kapott, kivette a töltőből, és bekapcsolta.

– …még kettő! Értetted, vétel? – vakkantotta a rádióban Filippics hangja.

– Értettem, látom! – válaszolta Tkacsuk vagy Falinszkij. Ványa nem tudta azonosítani, melyikük volt.

– Mi van? – kérdezte rémülten Koljunja. – Lövöldözés lesz?

– A franc se tudja! Felmásztam Nagyapóhoz a kapu fölé. A monitort figyelte, és kibökte, hogy vendégünk lesz. Azt mondta, négy. Nem volt időm jobban megnézni, mert azt mondta, tűnjek el onnan.

Koljunja hangtalanul átkozódott. Utálta az ilyen meglepetéseket, minden új eseménynél rosszat sejtett, és joggal. A Zóna mégiscsak a Zóna, bármi is történjen itt, jó vége nem lesz. A rádió néma volt.

– Válts a tizenhatosra! – ugrott be Szivercevnek. – A mieinktől szart se hallunk…

A katonai stalkerek{18} és az intézet őreinek belső csatornája a kilences, így a tanyán is ez volt a rádiók alapbeállítása.

Koljunja ügyesen megérintette a gombokat, a rádió néhányszor sercegett. Pár másodperccel később folyamatos sistergés hallatszott – valaki megnyomta az adás gombot, de nem sietett beleszólni… Aztán beszélni kezdett:

– Figyelem! Ismeretlen csoport, a nulla-négyes kihelyezett ellenőrzőponthoz közelednek, azonosítsák magukat! Itt Gurev kapitány, az őrség parancsnoka beszél.

Gurev kapitány – a mindennapokban Filippics – nyugodtan, halkan szólt a vendégekhez, de félreérthetetlenül éreztette, hogy nem kiscserkészeknek parancsol, és az emberei kezében nem nádpálca van.

Filippics megismételte a felszólítást, és hozzátette, ha nem válaszolnak, tüzet nyitnak, amint ötven méternél közelebb érnek. Ekkor ismét feléledt a belső, vezetékes interkom. Falinszkij szólt bele a „Fészekből”:

– Filippics, integetnek a kezükkel!

Az interkom elkeserítően sistergett, majd egy bekapcsolt mikrofon a hangszóróhoz továbbította Filippics a háttérzajon áttörő, megnyugtató hangját:

– Látom!

Majd a zaj elült, süket csend támadt, csak a fülük zúgását hallották.

Integetnek – innen már egyszerű dolog – könnyebbült meg Szivercev. Valószínűleg közönséges stalkerek. Koljunja Bortko is megnyugodott kissé. A rádió már hosszabb ideje hallgatott.

– Kapcsolj vissza a kilencesre! – Koljunja megmozdult, csatornát váltott, és amint a vétel stabilizálódott a kilencesen, a labort ismét elárasztották a hangok.

– …amint alkalmunk lesz, kiengedjük – ígérte valakinek Filippics. – De ez nem így működik!

– Filippics, ne hülyéskedj! – felelte neki valaki, feltehetően az egyik vendég. – Csak beszélgetni akarunk vele.

– Akkor beszéljetek! – Filippics hangját nem lehetett eltéveszteni. – Ha akarod, még a rádiót is odaadom neki.

– Fárasztó vagy – kuncogott a beszélgetőtársa. – Akkor kijöhet hozzánk?

– Biztos kimenne? – kérdezte Filippics.

– Ki bizony. Ahogy meghallja, ki van itt – máris elindul.

Kiről beszélnek ezek? – gondolta Szivercev egyre növekvő nyugtalansággal, és aggodalma hamarosan beigazolódott.

– Nos, legyen hát. De ha nem akar, nem kényszeríthetem rá, ilyen esetekben nem utasíthatom.

Kinyílt az ajtó, és a laborba belépett a bizonytalan Rahmetjan; épp abban a pillanatban, amikor másodszor is felhangzott Filippics nyugodt hangja a belső interkomon:

– Ványa! Szivercev! Vendégek jöttek. Látni akarnak. Azt mondják, Pokatyilovtól jöttek.

Pokatyilovtól! – Szivercevnek elakadt a lélegzete.

Majdnem meg is feledkezett arról az emberről a Zónában töltött hónapok alatt. Természetesen csak képletesen. Hisz az ilyen embereket képtelenség elfelejteni.

– Kimész? – kérdezte Filippics.

Ványa mereven elindult az interkom felé. Odaérve benyomta a gombot, és ujját rajta tartva a mikrofonhoz hajolt:

– Kimegyek.

Mély lélegzetet vett, és megkérdezte:

– Biztos, hogy Pokatyilovtól jöttek? Sose lehet tudni… – mondta Szivercev, de már nem az interkomba, hanem a kilences csatornán.

– Biztos, Ványa – hallatszott egy mély férfihang. – Gyere ki!

Szivercev megnyalta a szája szélét, felegyenesedett, és egyenként a kollégáira nézett, önkéntelenül is a támogatásukat keresve.

Rahmetjan, aki a közelében állt, rábámult Ványára. Arcán méretes csomók mozgolódtak.

– Ki ez? – kérdezte Rahmetjan gyanakvóan. – Ki beszélt utoljára?

– Pokatyilov. Nyugodtabb, mint vártam – magyarázta Ványa. – Kimegyek, Albert… Meg kell értened…

Rahmetjan abbahagyta a csomókkal játszadozást, és finoman bólintott:

– Értem… Menj!

És Szivercev ment. Az öltözőben magára kapta köpenyét, nyakába akasztotta a gázmaszkot a gépkarabéllyal együtt.

Kollégái a nyitott ajtón át figyelték. Megértően nézték, ahogy a kapuhoz megy, úgy felszerelkezve, mintha az Agráriparihoz indulna. Végül is ez a Zóna. A kapunál Filippics és Szasenyka várta – testpáncélban és sisakban.

– Ha lehet, ne tévedj el! – figyelmeztette Filippics. – Csendes és nyugodt, de te is tudod… Nem egy pihenőpark. Fedezünk, amíg lehet.

Szivercev tekintete találkozott az őrparancsnokéval – Ványának valószínűleg nagyon bánatos, kifejező tekintete lehetett, mert Filippics sietve hozzátette:

– Úgy értem, a fenevadaktól megvédünk, ha úgy alakul. A kapunál figyelünk, de ne feledd, időbe telik, míg kinyílik. És akkor gyorsan csusszanj be!

– Köszönöm, Filippics – mondta őszinte hálával Szivercev.

Mégis mitől kéne félnem? – gondolta kicsit később, amikor a kapu szárnyai közti rést elérte. – Korábban jártam már Pokatyilov barlangjában is. Valójában korrektül bánt velem, még csak nyomást se gyakorolt rám… No persze Taranyenkóval ők olyan fura viszonyban vannak, de ha meggondolom, Taranyenko mégsem a hatóság. Azt teszem, amit mondanak, ez minden…

Egyszerű és kényelmes gondolatok, de a következő pillanatban Szivercev ráébredt, hogy már előre magyarázkodik, és ez nem jó így. Először is, stratégiailag rossz, hisz önállóan Ványa semmit sem követett el Pokatyilov ellen, így hát miért magyarázkodna? Másodszor, taktikailag is hibás: Ványának minden kétséget kizáróan fel kell majd emelkednie alárendelt szerepéből, de biztos, hogy ilyen hamar? Ezzel lépett ki a kapun.

A szél nem volt erős, de a kemény szálú fűcsomók lustán hajladoztak. Az ég annyira elsötétült, hogy már-már feketének is mondható. Eső lesz – gondolta Ványa zaklatottan.

Átgondolta, és éljenzett magában. Ha a tárgyaló fél figyelmetlen, akkor a tárgyaló fél kiadja magát. Az pedig csodás.

Hetven méterre a kaputól várták Pokatyilov őrei. Ketten. Ványa, aki nem felejtett el gondosan a lába elé figyelni és gyors pillantásokat vetni jobbra-balra, odaért. A Zóna az utóbbi három hónapban szívós, girbegurba gyökereket növesztett, nem lehetett csak úgy gondtalanul sétálgatni. Addig csak kijelölt utakon járt, amelyek biztonságos mivoltát minden alkalommal újra és újra ellenőrizték.

Szivercev egy szót sem szólt, amikor köszöntésül egyikük egy fejmozdulattal jelezte: utánam, haver, és elindult a tanyával ellenkező irányban. Idegeskedés nélkül, de nem túl határozottan lépdelt.

– Nem lehetne itt? – vágott vissza Ványa, de a második testőr valamivel meglökte a lapockái között. Fegyvercsőnek tűnt, bár Ványa korábban nem látott nála fegyvert.

Szoros őrizet – gondolta. Furamód, nem izgatta a dolog. Lelke mélyén Szivercev talán már eleve felkészült erre az eshetőségre is.

Pokatyilov a tanyától úgy háromszáz méterre várta, egy kisebb horpadásnál. Nemsokára feltűnt néhány újabb bokor, ebből a távolságból alig lehetett felismerni őket. Kopaszak voltak, és színük beleolvadt a környezetbe, ahogy a magányos fűszálaké is. Itt, a bozótos és a horpadás között rendezkedett be Pokatyilov, két másik testőrrel együtt. Az egyik a bokrok között bújt meg, elég ügyesen, amiben az álcaruhája is segítette, így Ványa nem is vette észre rögtön. A másik a tűzzel foglalatoskodott. Igen, egy kis füstmentes alkoholos égő fénye látszott, amin egy hosszú nyelű hengeres edényben vizet forralt éppen. Határozottan érezhető volt a frissen főtt kávé illata.

– Szevasz, elveszett! – köszönt rá elsőként Pokatyilov. – Foglalj helyet! Kérsz egy kávét? – mutatott az összehajtható székre maga előtt.

Az egyik testőr elvette Szivercev gépkarabélyát, és csatlakozott a bozótosban rejtőző társához. A másik egyszerűen elindult a mélyedés felé. Aki a tűz körül szorgoskodott, fémbögrékbe töltötte a kávét, de nem a hadseregnél megszokott egyszerűekbe, hanem fényesre polírozott oldalukon Berghoff feliratot viselő hőtartó, duplafalúakba. Mikor befejezte, kioltotta az égőt, és ő is távolabb ment.

Szivercev valamiért azon gondolkodott, miért nem motozták meg, még mielőtt beszélhetne Pokatyilovval. Igaz, az automatáját elvették, de a zsebeit nem ellenőrizték, és még csak meg sem tapogatták. Mi van, ha elrejtett egy pisztolyt a mellkasán?

– Tiszteletem! – köszöntötte Ványa Pokatyilovot. – Kávézzunk!

Leült a székre, és a közelebbi csészéért nyúlt.

Legalább iszom végre egy jó kávét – gondolta Szivercev kimerülten. – Ami a tanyán van, olyan poros, utálatos, akár a zombik. Cserébe legalább ingujjban iszogathatjuk… De a valóság nem hagyta elmerülni a gondolataiban.

– Mi van, Ványa, bujkálsz előlem? – kérdezte Pokatyilov szinte barátságosan.

Máskor ezt a kérdést és hangsúlyt Szivercev nagyon kényelmetlennek érezte volna. Most sem örült neki, de a negyedik, egyhuzamban letöltendő szolgálat híre nemcsak elkeserítette, de egyfajta vakmerő bátorságot is kölcsönzött neki. Ettől még egy bögre kávéval sem lehet eltántorítani.

– Én? Bujkálok?

– Nem is én! – kuncogott Pokatyilov. – Vártam rád, amikor lejárt az első időszakod, hogy beszéljünk, de valamiért nem jelentkeztél. És ez nem jó. Én meg nem szeretem, ha valami nem jó.

Nem is tudja, mi van? – gondolta Szivercev csodálkozva. – Akkor elmondom…

– Az első időszak után rögtön megkezdtem a másodikat. Megszakítás nélkül. Aztán a harmadikat. És pár nap múlva indul a negyedik.

Pokatyilov gyanakodva nézett rá.

– Nem értem!

Szivercev vállat vont:

– Már három hónapja itt ragadtam a kutatóbázison. És továbbra is itt maradok, Taranyenko utasítására. Gondolja, hogy nem esne jól egy sör a Votrubában? Vagy akár a Styiben?

– Megállj! Azt akarod mondani, hogy egész áprilisban itt voltál a Zónában?

– Úgy ám! Február végén, márciusban és áprilisban is. És biztos vagyok benne, hogy májusban, de még júniusban is itt leszek.

– Még mindig nem értem! – mondta Pokatyilov, és meglepetten rázta a fejét. – Láttam az intézet ütemtervét. Ott egyértelműen leírták, hogy március tizenkilencedikén biztonságban leváltottak, és a kutatóbázisról a városba szállítottak rehabilitációra. Aztán április tizenhetedikén ismét felvetted a munkát.

Most Szivercev lepődött meg.

– Engem? Rehabilitációra? Hazugság! Én februárban jöttem ki ide, és azóta itt is ragadtam. A legmesszebb, ahová eljutottam – Rahmetjannal és Filippiccsel –, a 100 RAD volt két hete. Rahmetjannak születésnapja volt, és úgy határoztunk, konyakot veszünk neki, ne mindig azt az ócskaságot vedelje…

– Nocsak, nocsak! – mormolta Pokatyilov elmélyülten. – Szóval Taranyenko, az a szukafattya! És nekem még azt mondta…

Itt Pokatyilov elhallgatott, így Ványa sosem tudta meg, mit mondott Taranyenko. Pedig biztos érdekes volt.

Pokatyilov egy ideig némán meredt a bögréjébe a kávé maradékára. Talán azon tűnődött, milyen ügyes ez a Taranyenko. Vagy valami máson. De Ványa ezt sem fogja megtudni soha. Viszont az a tény, hogy bár az intézet dokumentumai szerint Szivercev előírásszerűen tölti ki az időszakait, valójában viszont folyamatosan, rehabilitációs ciklus nélkül van szolgálatban, biztosan megváltoztatta Pokatyilov terveit és szándékait. Mindenesetre úgy döntött, hogy ennek a beszélgetésnek most véget vet.

– Nos… Mára ennyi volt, Ványa. Menj dolgozni! Csak egy kérésem lenne hozzád, ne utasítsd vissza! Amikor Pszich megjelenik a kutatóban, értesíts! Remélem, a címemre emlékszel.

– Pszich? – lepődött meg Szivercev. – Gondolja, hogy él még?

Pokatyilov érdeklődve nézett Ványára.

– Miért, hallottál arról, hogy meghalt?

– Nem, semmit – válaszolta zavartan Szivercev. – Épp csak ősz óta se híre, se hamva, azt hittem, odaveszett valahol… Vagy elrejtőzött.

Pokatyilov hosszan Szivercev szemébe nézett, akinek nem kis erőfeszítésébe telt, hogy viszonozza, és ne máshová bámuljon.

– Biztosan él – jelentette ki végül Pokatyilov. – Hamarosan jelentkezik is. Amint meglátod, ahogy mondtam, azonnal jelezd, nem, majd amikor időd lesz rá. Okom van arra, hogy ezt kérem, ne rontsd el!

– Nem fogom! – biztosította sietve Ványa.

– Kitűnő. Értesíts! És hogy minden rendben alakuljon, először engem… a főnöködet csak az után.

Tudja – döbbent rá Szivercev. – Persze hogy tudja…

Ismét minden idegszálában feléledt az a már félig-meddig elfeledett érzés, hogy egy forró katlan peremén egyensúlyoz. Ványa Szivercev mindig is úgy gondolta, hogy igencsak elfuserált kém válna belőle, és őszintén szólva, nem ok nélkül.

Amúgy meg, valljuk be őszintén, miféle kém is ő? Inkább csak egy báb, aprócska informátor. Az egyik oldalon a hivatali főnöke, aki titokban egy titokzatos idegen hatalomnak is dolgozik, és rávette Szivercevet, hogy ebben a segítségére legyen, a másik oldalon a rendfenntartó erők téli razziái után egyre erősebbé váló bűnöző, Pokatyilov. Ványa még így is csak egy újabb kavics, aki e könyörtelen malomkövek közt őrlődik.

Hiába reménykedett, hogy a történet véget ért az ősszel. A történet kétségtelenül folytatódni fog, ugyanis Pokatyilov nem azt mondta, „ha Pszich megjelenik”, hanem azt, hogy „amikor Pszich megjelenik”. Beszélgetőtársa pedig nem olyan ember, aki csak úgy a levegőbe beszél.

– Akkor mehetek? – kérdezte Ványa Pokatyilovot.

– Menj csak! És ne feledd: küldj jelentést Pszichről! Biztos nem fogod megbánni. Én nem Taranyenko vagyok, reális árat fizetek az információkért, nem verlek át.

– Rendben – egyezett bele bizonytalanul Szivercev, majd megfordult, és gyorsan elindult a tanya felé.

Amikor elérte a bozótost, az őr szó nélkül átadta a korábban elvett gépkarabélyát.

Második fejezet

AMINT A TUDÓS elment, Anton Bondarenko, becenevén Kirgiz azonnal a főnöke elé állt. A főnök szokása szerint semmi jelét nem adta annak, hogy észrevette volna az őrt. A bögréjébe meredve ült tovább. Biztos gondolkodik. És amikor a főnök gondolkodik, jobb nem megzavarni. Kirgiz igyekezett, hogy ne hívja fel magára a figyelmét, türelmesen várt. Sokáig, vagy öt percen át. Ekkor Pokatyilov felpillantott rá.

– Hívj ide mindenkit, elmegyünk – mondta a főnök.

Kirgiz rövidet füttyentett anélkül, hogy az ujjait használta volna hozzá. Az ujjai közül hangosabban szólna, de most mindenki közel volt, így ez a hangerő is bőven elég. Sőt, most épp az a jó, ha csendben összegyűlnek, és halkan lelépnek, zajongás és feltűnés nélkül. Ki tudja, miféle szörnyetegek kószálnak a kihelyezett kutatóbázis körül! Még ezek a tudósfélék is: békés tojásfejűek, és mégis – kalassal járkálnak! És abból ítélve, ahogy ennek a tudóskának a kalasa kinézett, gyakorta lőnek is vele. Egyértelműen látszott rajta, hogy nem egy szekrényben porosodott hetek óta.

Kirgiz nem érezte magát túl magabiztosan a Zónában, de volt itt más is rajta kívül, aki felfedezhette a csapdákat, így nem aggódott különösebben. De ha kell, akkor lőni fog, isten adta tehetséggel.

Ahogy arról a szerencsétlen Kirgiz stalker annak idején álmodozott. Úgy ám, stalker – bár be kell vallanunk, Kirgiz nem túl sokáig volt stalker, és majdhogynem rossz véget ért. Négy kirándulás, az első három eseménytelen volt, de az utolsó igencsak véres, emlékezni sem jó rá.

Kirgiz egy kicsit szégyellte is magát az utóbbi időben emiatt – néhány évvel ezelőtt magabiztosan, naivan és igen merészen elindult hőn szeretett Csebokszárijából, hogy meghódítsa a Zónát. És hát… a Zóna nem igazán adta meg magát.

Eleinte minden egyszerűnek látszott – járja a maga útját a határvidéken, odafigyel a lába elé, hogy bele ne lépjen valamibe, gyűjtögeti a relikviákat, megismerkedik mindenféle seftesekkel, üzletel velük afféle zöldfülűként. Semmi különös.

De a valóság sokkal keményebb volt!!! Kirgiz a határvidékre tett első kirándulása előtt elköltötte majdnem az összes pénzét, összeszedett mindent, ami három hónapra elegendő. Az első belépése előtt úgy döntött, nem kapkod el semmit, először körülnéz, szokja a felszerelést, megérti, mi mire jó.

De végül szart se értett meg az egészből! A tüskés fűvel benőtt területen nem talált semmi érdekeset. Még az is kétséges volt, hogy ez már a Zóna egyáltalán, vagy sem. Az is lehet, hogy jól palira vették, lenyúlták a pénzét, kitették ebben a kifacsarodott vadonban, ahol természetesen semmiféle relikvia nincs és nem is lehet.

Ám ekkor Kirgiz belebotlott egy stalker-ruhát viselő holttestbe – régi, kiaszott, akár egy múmia. A koponyájában egy lyuk, zsebei kifordítva, a hátizsákja mellette hevert, kiürítve. És a Zóna ezen leckéjétől a független Kirgiz hirtelen rosszul lett. Megátkozta magát az immár világos, hogy felesleges kiadások miatt, visszatért a városba, a bérelt szállásra, és eldöntötte, hogy elég az önállóskodásból. Keresnie kell egy csapatot.

Kirgiz az egész hetet csapattársak keresésével töltötte. Megfordult a bárokban, a piacon, kíváncsiskodott az összes kifőzdében. Egyszer nyakon is csípték a feketepiacon, és átadták egy civil ruhás nyomozónak. Sietve igazolta magát az egyenruhás rendőröknél, de azok valamiért gyanúsnak találták, az ingatlanközvetítő irodájában hivatalosan kibéreltettek vele egy lakást, ráadásul a bevándorlásiaknál is gyorsan regisztrálták, hogy majd kitoloncolják Oroszországba. Végül azt hazudta, hogy felkeresi a munkaügyi hivatalt. Úgy tűnt, elhitték.

Viszont aznap este, ugyanaz a rendőr, aki időközben civilre váltotta az egyenruháját, elkapta Kirgizt a Fókusz bárban, és ötpercnyi fecsegés után halkan megkérdezte, mégis milyen munka érdekelné igazán őt, Anton Bondarenkót. Majd elmondta, hogy tudna neki ajánlani valamilyen, a helyi hírességekhez kötődő melót. Persze veszélyes, de jól fizet. Kirgiz végig a belső hangjára figyelt, és nem bízott igazán a rendőrben. Nem kapta be a csalit, vagyis az ajánlatot, bár Kirgiz kétségbeesetten szerette volna elfogadni. De valószínűleg így volt a legjobb, hogy végül nem kapta be a horgot.

Úgy egy héttel később összefutott valakivel, név szerint Rugyikkal, aki meghívta egy csapatba. Állítólag a csapat a Katonai Raktár felé megy, gazdag zsákmányra számítanak, szükségük van még pár kézre és fegyverre. Indulás másnap, az esedékes kitörés után.

Rugyiknál, a rendőrrel ellentétben, a belső hangja nem szólt semmit, így Kirgiz feladta az ellenkezést, és beleegyezett. Másnap megismerkedett társaival.

Nem mondanám, hogy Kirgiznek nem tetszett a csapat – végül is nem egy cserkésztáborban van, és a pofák megfeleltek a helyi csőcseléknél megszokottnak. De a banda nem viselkedett csapatként, és ez eléggé zavarta. Hat ember, de mind csak magával volt elfoglalva. Még a piát is, míg beszélgettek, mindenki magának rendelte, és maga is fizette. De Kirgiz úgy döntött, ad nekik egy esélyt. A kezdő felszerelését alapvetően jóváhagyták, épp csak sugárzás elleni szer beszerzését ajánlották neki, aztán lesz, ahogy lesz.

A kitörés majd két napig feltartotta őket; a harmadik éjszakán indultak. Kirgiz korábban áttanulmányozta a térképet, és rájött, hogy igazából nem a Katonai Raktár felé tartanak, hanem majdnem pontosan nyugat felé, a Vadvidékre{19}. Viszont Kirgiznek még nem volt helyismerete, a hórihorgas, Fázis névre hallgató nyomkereső pedig magabiztosan tört előre, és a többiek sem mutatták legkisebb jelét sem, hogy aggódnának. Ezért inkább a Zónára koncentrált. Meglátta, szerencsére jó messziről, élete első anomáliáit, egy Körhintát{20} és egy Perzselőt{21}, mindegyik mellett valakinek a szétszórt maradványaival, és gondolatban gratulált magának az okos döntéshez, hogy abbahagyta a Zóna magányos felfedezését.

Később egy kutyafalkára kellett lőniük; megszokott, ismerős dolog (persze nem a kutyák, a lövészet – a kutyák hátborzongatóak voltak, csupaszok, vakok, borzasztó vérző fekélyekkel borítva mind, brrr…), és Kirgiz most a legjobb oldaláról mutatkozhatott be. Azután, hogy fegyvere megszólalt, többé nem kezelték olyan lenézően, mint korábban, inkább valamifajta tisztelettel néztek rá.

Végül elérték a 100 RAD bár környékét; Rugyik Fázissal előrement valami megbeszélésre, Kirgiz és másik három zöldfülű hátramaradt, és az elhanyagolt ipartelep szélén vártak rájuk, egy düledező pavilonfélében, amelyet hátborzongató kinézetű tüskés liánok fontak keresztül-kasul. A liánokban Kirgiz csodálkozva fedezte fel a vadszőlőt. Bár a Zónában az állatok és növények gyakran jól beazonosíthatóak, ha jobban megvizsgálod őket, mindig van bennük valami kifacsarodott és borzongató.

Rugyik Fázissal egy újabb tagot kísért, úgy nézett ki, mint a bányászok – nevetséges, lámpával felszerelt sisakban, nagyon mocskos és zsíros köpenyben. Kirgizben azonnal felmerült valami rossz érzés, ami később sajnos beigazolódott. Nem távolodtak el az iparnegyedtől, sőt épp ellenkezőleg, egyenesen a szívébe hatoltak. Az ipari területre rányomta bélyegét a negyvenévnyi elhanyagoltság, és ez erősen hatott az idegeikre is. Kirgiz minden patkány láttán összerándult, és igyekezett minél messzebb ugrani a közelükből. Fázis észrevette, és nevetni kezdett, Kirgiz csendben tűrte, mert nagyon szégyellte magát miatta. Végül elértek egy hangárba, ami tele volt rozsdás, hangosan kongó vassal. A csapat legérzékenyebb tagja, Szánya Hrapko erősen ráncolta homlokát. Kirgiz előérzete sem volt túl jó.

A hangárban Rugyik a bányásszal lemászott a pincébe, vagy valami kazamatába, ahová egy rozsdás fémlejáró vezetett az egyik sarokban, a betonba ágyazott régi létrafokokkal. Fázis komoran nézett utánuk, majd kiköpött oldalra.

Hortyi{22} ezt a pillanatot ragadta meg, és odasúgta Kirgiznek, hogy nagyon nem tetszik neki valami, és ha bármi is történne, ők ketten tartsanak össze. Kirgiz természetesen beleegyezett – Hortyi, azaz Szánya Hrapko tűnt a legmegbízhatóbbnak ebben a bandában. A csapat vezetői viszont egyre ellenszenvesebbnek bizonyultak.

* * *

A bányász és Rugyik hamarosan visszamásztak a felszínre – mindketten gonoszul vicsorogva néztek a másikra. Tulajdonképpen a szitkozódásukat is jól lehetett hallani, mielőtt kimásztak a nyílásból. A zöldfülűeknek nem mondtak semmit, de Fázis odalépett hozzájuk, és félhangosan sugdolózni kezdtek. Kirgiz épphogy elkapott egy félmondatot: „A tároló üres.” Valaki vagy átvert valakit, vagy kirabolták. A dolog egyáltalán nem tetszett Kirgiznek, de Hortyi azt tanácsolta: „Nyugi, haver, csöndben lapítani kell, amíg csak lehet.” Nos, lépésről lépésre lassan kioldalogtak a hangárból. Utánuk jött a harmadik zöldfülű is, Oleg Szuszlov, akit – hogy másképp – Hörcsögnek (Szuszlik) becéztek. Hogy a negyedik, akinek Kirgiz már a nevére sem emlékszik, miért nem jött utánuk, örökre titok marad. Amikor Hortyival és Hörcsöggel ők már elég messze jártak a hangártól, mögöttük szárazon csattant egy pisztolylövés. Arra, hogy ki is lőtt és kire, egyikük sem volt kíváncsi.

Az úton Hörcsög azt javasolta, menjenek el a bárhoz, hátha akad valami, de Hortyi Kirgizzel együtt ellene volt: nem ismerik a helyieket és a szokásaikat sem, így könnyen bajba keveredhetnek. Hörcsög nyafogni kezdett, ha már itt vannak a Zónában, meg kellene próbálniuk, hogy legalább a felszerelés és a lőszer ára megtérüljön, de Hortyi Kirgizzel együtt hajthatatlan volt: ki kell menniük a határvidékre, és rendes stalkereket találni, nem ilyen rohadékokat, mint Rugyik vagy Fázis. Relikviákat a forgalmasabb részeken úgysem találnak, és ha az ő tapasztalataikkal behatolnak a kihaltabb helyekre, biztos odavesznek. Ezt Kirgiz már tökéletesen felfogta. Ahogy Hortyi is.

De Hörcsög, mint kiderült, még nem fogta fel ezt, és félúton a határ felé berohant az egyik bozótos lelógó ágai közé. Hangosan ordított, de ez nem tartott soká. Kirgiz az első pillanatban megpróbált volna segíteni, de Hortyi a gallérjánál fogva visszatartotta. Pár másodperc múlva kiderült, jól tette, hogy megállt – Hörcsög arcán és mellkasán véres sebek, fekélyek fakadtak, kiáltozása előbb gurgulázóvá vált, majd sziszegéssé halkult, végül teljesen elcsendesült.

Kirgiz Hortyival együtt csendben hátrált egy darabig – persze nem csak úgy vaktában, alaposan körülnéztek, és megválogatták, hová lépnek. Aztán Hortyi sokáig hányt a kifacsarodott nyírfák tövében. Nagy ívben kikerülték a halálcsapdát, a már ismerős Körhintát, és sikerült biztonságosan eljutniuk a határhoz. Mielőtt elérték a határvonalat, sötétedésig meghúzódtak a bozótban, majd a már ismerős lyukon át kisurrantak a Zónából. A város közelében, az ellenőrzőpontnál közel került hozzájuk egy NATO-őrjárat, de Kirgiznek és Hortyinak még itt is szerencséje volt, a katonák figyelmét lekötötte az intézet közeledő busza, és a leendő stalkereknek sikerült bölcsen meghúzni magukat az út menti bokrokban, ahol teljes volt a sötétség. A NATO-sok ugyan keresték őket lámpáikkal, de valamiért nem eredtek utánuk, hogy elfogják őket.

Ennél hülyébb befejezést Kirgiz el sem tudott volna képzelni. Nem volt boldog, hogy ennyi szarságot kapott a nyakába már elsőre, és csak egy dolog vigasztalta: ő és Hortyi együtt úszták meg az egészet. Meg is egyeztek új barátjával, hogy másnap találkoznak az állomáson az étteremben, aztán Kirgiz elment aludni.

És másnap, amikor találkoztak, és elindultak az éjszakában a stalkerek bárjába, a Styibe, megtudták, hogy Ragyik és Fázis egyszerre dobták fel a talpukat. És ami a furcsa, nem a Vadvidéken, hanem távolabb, Yantaron{23}. Legalábbis a stalker-hálózaton{24} beérkező stalkerhalál-üzenet{25} határozottan ezt állította.

Kirgiz és Hortyi azonnal afféle stalker-testvériséget kötöttek – egyszerűen fogalmazva megtárgyalták mindazt, ami történt, fenntartások és célozgatások nélkül. Majd hallgattak egy sort, és kommentárok nélkül maguk mögött hagyták az egészet, bár Kirgiz sejtette, hogy ezzel még nincs vége.

Alaposan átbeszélték mindent. Ismét felbukkant a véletlenül meghallott mondat: „A tároló üres.”, mert a tulajdonosai meglátogathatták a lerakatot. Rugyik Fázissal együtt arra készült, hogy kirabolják az ószeres seftesek tartalék készleteit rejtő tárolót, ehhez felbéreltek négy zöldfülűt, akiknek ki kellett volna cipelni a Zónából a szajrét és megvédeni az úton a határvidékre. Kirgiz és Hortyi újra felidézték, ahogy orruknál fogva bevezették őket a Zónába, a helyet, ahol Hörcsög meghalt, a mutáns vadszőlővel benőtt pergolát, a hangárt és a lejáratot a sarokban, mindent, ami eszükbe jutott erről a vészterhes túráról. Némi nyereség: a tároló tulajdonosainak ebben az időben igazi, visszavonult stalkerek dolgoztak, és Kirgiz gyakran gondolt ekként magára a jövőben. Próbált érdeklődni, de a kísérők nem szívesen válaszoltak, és Kirgizt hamar lerázták.

A seftesek, tiszta sor, tekintélyes emberek, hamar felfedezték a bányász mocskos keze nyomát, és nagyon idegesek lettek miatta. Lecibálták a lejáraton, majd a kísérői már nélküle másztak vissza. Valami zaj is volt, amíg mind lent voltak a katakombában, ami puskalövésnek hangzott.

Ezek után Kirgiznek és Hortyinak tanácsos lett volna jobban megválogatniuk a munkaadóikat, de nem sikerült. A Zónába vitték őket, mondanom se kell, pont, ahogy a Styiben megjelentek – fegyver, gázálarc, védőruha és antirad{26} nélkül. Ezt Kirgiz szóvá is tette, de a kereskedők vezetője olyan kifejezően nézett a lejáratra, ahová nemrég a bányászt is levitték, hogy legszívesebben leharapta volna azt a hetyke nyelvét, hogy aztán lábát nyaka közé szedve, amilyen gyorsan csak lehet, kereket oldjon.

Tulajdonképpen csak két lehetőségük maradt Hortyival: vagy visszamennek a már ismert útvonalon a határvidékre, vagy megkockáztatják, és elmennek a bárba, megpróbálják megvenni vagy legalább kibérelni a minimálisan szükséges felszerelést. A vásárlás lehetőségében mindketten kételkedtek: a határvidéken az árak borzasztóak, és sem Kirgiznél, sem Hortyinál nem volt elég pénz, mert nem tervezték, hogy a Zónába jönnek. Emiatt végül mindkettőjüknek ugyanaz a lehetőség tűnt kedvezőbb kimenetelűnek most: jobb, ha a bárba mennek. Fegyver nélkül nemhogy egy kutya, de még a patkányok is felzabálják őket, és szart se tehetnek ellene.

Elérték a 100 RAD-ot, és a bejáratnál ácsorgó őrök láthatóan nagyon meglepődtek a ruházatuk láttán. De miután valaki a fülükbe suttogva azt mondta: „…ezek azok a balekok…”, Kirgiz és Hortyi beléphettek.

A bár belseje nagyon meglepte őket. Mármint abban az értelemben, hogy a látogatás a 100 RAD-ban nem nagyon tért el attól, amit az emlékezetes hangárban tettek – minden ugyanolyan régi, elhasználódott, az asztaloktól a betonfödémről csüngő lámpákig. Kirgiz nem is lepődött meg túlzottan, mikor az egyik sarokban felfedezett egy ugyanolyan lejárót a rozsdás fém zárólap alatt. Kevesen tartózkodtak odabent, de nehéz lett volna üresnek mondani a termet. Érthetően a két városi ruhás szerencsétlenre szegeződött minden szem. Nos, mivel valaki korábban azt suttogta, „balekok”, mindenki számára világos volt jelenlegi helyzetük. A csapos, azért biztos, ami biztos, rögtön figyelmeztette őket: „Itt nincs lövöldözés, pajtikáim, és puszira nem kaptok semmit.” Hortyi értve a szóból, pénzt húzott elő, és vodkát kért. A palacknyi Kazyonka ára Kirgiz szerint csillagászati összeg volt, de mindenképp szükségük volt rá, hogy rendbe hozzák az idegeiket, így Kirgiz is előszedte a hrivnyáit, és kért valami rágcsálnivalót. Ami, érthető módon, szintén nem olcsó.

Megkapták. Hortyival legurítottak egy pohárnyit, majd mindketten megettek fél húsos pitét. Kirgiz komoran megjegyezte, reméli, nem patkányhússal töltötték meg. Hortyi biztosította, hogy őt még az sem érdekelné igazán, és töltött még egy adag piát. Betolták, megettek még egy pitét, majd Kirgiz feltett egy ésszerű kérdést – mit kéne tenniük? Elinni a maradék pénzüket nem nagy ügy, az tiszta sor, nem nehéz, de hogyan tovább?

Ahogy ez a kérdés elhangzott, az egyik helybéli azonnal átült az asztalukhoz, és azt mondta, tud nekik segíteni. A bártól a határvidékre rendszeresen jár egy karaván. Úgy döntöttek, elszegődnek teherhordónak. Mint a serpák a Himalájában. De nem pénzért, mint általában a szerződött teherhordók, csak a Zónából kijutásért. De a védelem garantált, és kajában sem lesz hiány. Hortyi morcosan megjegyezte, hogy ha már védelem, legalább néhány antiradot adhatnának. Ekkor a helyi felnevetett, és bizalmasan megsúgta, hogy nem fognak sugárzóanyag-lerakókat megmászni, és az áru is biztonságos tartályokban van, így a sugárzástól nem kell tartaniuk. Amúgy is a bártól a határig vezető út teljesen nyugodt, bátran kijelentheti, nem kell bevenniük egy dózis antiradot sem.

Tulajdonképpen meg is egyeztek. A karaván aznap este indult, ezért pihentek egy kicsit az asztal mellett a bárban, majd Kirgiz Hortyival együtt bement a hátsó szobába, ahol közvetlenül a ruhájára felvett egy hatalmas, más vállakra méretezett védőruhát, a csizmát visszautasította, megtöltötte a nehéz hátizsákot, kisétált, és besorolt a menetoszlopba, ha már ilyen szerencsétlen, hogy kénytelen teherhordóként dolgozni. De a pechsorozata itt véget ért – probléma nélkül átjutottak a drótkerítésen, a hátizsákokat átrakták a várakozó kamionra, levetették, majd utánadobták a védőruhákat, és a sofőr nagylelkűen elvitte őket a városba, ingyen. De a külvárosban megállt, és azt mondta, hogy ennyi volt, szívesség az szívesség, a munka meg munka. Kirgiz Hortyival együtt leugrott, megköszönték, az meg elhajtott, ők egymásra néztek, és elindultak a legközelebbi kifőzde felé, ahol közönséges mértékkel mérve nem volt túl barátságos a vodka ára, de a 100 RAD után szinte akciósnak tűnt.

Kirgiz a negyedik útját két héttel ezután tette meg a Zónában, és az elején nem tapasztalt semmi különöset. Egy vegyes stalker-csapattal ment, volt köztük tapasztaltabb és kevésbé gyakorlott, néhány zöldfülű és Kirgiz. Yantarhoz tartottak. Úgy indultak, hogy egy gazdag relikviamezőt keresnek, de nem találták meg. Az viszont világossá vált számára, hogy a relikviákat megfelelő konténerekbe kell csomagolni – erről Kirgiz addig nem tudott semmit. Az összegyűjtött apróságok között semmi értékes nem volt, Kirgiz már el is könyvelte magában, hogy ez a kirándulás pusztán tudományos értékkel kecsegtet, amikor az utolsó nap a csapatát lerohanta egy fosztogató banda. Minden olyan gyorsan történt, hogy Kirgiznek nem igazán maradt ideje gondolkodni. Lövések, lövedékek, körben néhány holttest, és néhány bevágással arrébb hat állig felfegyverzett bandita, akiknek az arcán látszik, már előre eldöntötték, hogy meg kell halnod. De Kirgiznél elszakadt a cérna, mint már máskor is megesett néha, amikor szorult helyzetbe került, és pusztán reflexből, gondolkodás nélkül elkapta mind a hatot, még mielőtt azok odaérhettek volna hozzá. Valószínűleg rá is lőttek, de Kirgiz erre nem emlékezett. Csak arra, hogy ott áll a félig kiürült tárral egy bombatölcsérben. És senki sem él körülötte.

Amikor feleszmélt, Kirgiz úgy döntött, a biztonság kedvéért lelapul, és vár egy kicsit. És mint kiderült, igaza is volt: úgy egy óra múlva ugyanabból a bevágásból előjöttek még ketten. Ezeket már tudatosan lőtte le, majd, hogy biztosan elintézze a rohadékokat, odavágott még néhány kézigránátot is. Később kiderült, hogy fölöslegesen, mert amikor körülnézett, senki mást nem talált. Kirgiz átkutatta a holttesteket, de csak lőszer volt náluk, és magától értetődően a zsebeikben némi pénz. Ezt Kirgiz az utolsó fillérig magához vette. Ráadásul gyarapodott négy PDA{27}-val és egy jó bioszkennerrel is. A zsákmányolt fegyverek nem tetszettek Kirgiznek, túl nehezek voltak, ráadásul ritka lőszertípussal működtek, ezért eldobta őket.

Miután mindent összeszedett, amit értékesnek gondolt, és képes volt magával cipelni a hátizsákjában, Kirgiz elment a nyíláshoz a határ kerítésénél, és mindent leadott a már halott vezetők korábbi utasításainak megfelelően. A relikviákat olcsón vette meg a várakozó kupec, és Kirgiznek nem volt kétsége, hogy alaposan átverték. De ez cseppet sem izgatta, hisz, mint újdonsült stalker, most először, komolyan elgondolkodhatott azon, merre is induljon a maga választotta úton. Kialudta magát, elüldögélt pár napig a bárokban, keresve a legcsendesebbet, majd Hortyi is visszatért a városba – otthon kiközösítették, mert olyan vékony a pénztárcája –, és elmondta, hogy a Nagy Földön megint kitört valami elcseszett balhé, ezért mindennek hamarosan megduplázódik az ára.

Szóval csak üldögélt Hortyival a Votrubában, és megállás nélkül az esélyeit mérlegelte komoran. Ekkor váratlanul leült melléjük az egyik helyi menedzser, és munkát ugyan még nem ajánlott, de bemutatkozási lehetőséget igen.

– Te – mondta Kirgiznek –, állítólag kiválóan lősz. Nálunk megmutathatod. Te meg – fordult Hortyihoz – értesz a műszaki cuccokhoz, és a tatamin se vagy rossz…

Máskor Kirgiz alaposan meglepődött volna, mert Hortyi az együtt töltött idő alatt egy szót sem szólt ezekről a képességeiről. De most nem maradt ideje a csodálkozásra. Kirgiz szinte kivirult, hisz ez is sokkal jobb, mint amire számított, de igazán akkor nyugodott meg, amikor a férfi azt mondta, menjen, és vegyen magának egy tisztességes öltönyt, inget és cipőt, és kapott rá egy pénzzel teli borítékot is. Kirgiz kilépett a Votrubából, de nem ment tovább, megvárta Hortyit.

– Irány a szabó? – kérdezte az kurtán, amikor kijött.

– Úgy ám! – vágta rá Kirgiz vidáman.

Hortyi csendben taxit hívott, és másnap, immár elfogadható kinézetű párosként, találkoztak a biztonságiak vezetőjével.

A főnököt, Viktor Pavlovics Pokatyilovot, a Votruba és sok hasonló tulajdonosát, Kirgiz Hortyival együtt, először csak két hónappal később látta.

Biztonsági őrként dolgozni tulajdonképpen nem volt nehéz, de általánosságban kimondhatjuk, Kirgiznek el kellett ismernie, hogy amit korábban erről tudott, az itt egész másképp festett. Például a lőtéri gyakorlásokon kívül egyáltalán nem kellett lőnie, kivéve, amikor ki kellett mennie a Zónába. Az első alkalommal, amikor néhány fura alakot – stalkert vagy turistát – kísért, sokszor kellett tüzelnie: a kutyák, mintha csak fentről potyognának, szinte folyamatosan rontottak rá a csapatra. Azért valahogy megúszták. Aztán túljutottak a túlzottan aktív kutyák területén, és már elég volt csak alkalmanként lőnie a mutánsokra. A munka Pokatyilovnál jól szervezett volt: minden csapatban volt felderítő-kalauz, néhány lövész, híradós, orvos, néha valami speciális tudós. Némelyik szakember akár két-három szakmában is jártas volt. Emiatt a Zónában Kirgiznek nem kellett azzal törődnie, amihez nem értett, például nem leste az anomáliákat. Az ő specialitása a tűzharc volt, ha úgy alakult, és mindig olyan kitűnően végezte el a feladatát, hogy szép lassan egyre elismertebb lett. Hortyinak is megvolt a maga specialitása, de ő ritkábban ment a Zónába, nagyon gyorsan a Pokatyilovhoz legközelebb álló csatlósok belső körébe került, akiket közvetlenül a biztonsági főnök irányított. Hortyival Kirgiz nem találkozott túl sűrűn, de barátságuk egyre csak erősödött, mialatt Pokatyilovnak dolgoztak.

Később a főnöknek komoly nehézségei támadtak, de sem Kirgiz, sem Hortyi nem voltak az elbocsátottak között. Azért valahogy átvészelték azt a borzasztó telet, és a főnök dolgai is jobbra fordultak – legalábbis az ügyészség és a rendőrség felhagyott azzal, hogy szinte naponta visszatérjenek az irodájába és a tulajdonában lévő Votruba bárba. A biztonsági főnök ismét elkezdte megszervezni a korábban leállított kirándulásokat a Zónába. Ez volt a második az után az üres és nyugtalan tél után. És az is figyelemre méltó, hogy Kirgiz emlékei szerint ez volt a második eset, amikor maga Pokatyilov is a Zónába ment.

Kirgiz tudta, hogy a régi időkben a főnök elismert stalker volt, és úgy tűnik, a tapasztalatok nagy része az azóta eltelt évek alatt sem veszett el. De mint minden, az ötvenes éveit elért ember, a főnök már igényelte a kényelmet és a komfortot, így csapatának állandó tagja volt Páska, az inas. És a srácoknak magukkal kellett cipelniük egy korszerű sátrat, főzőedényt, néhány csészét – a főnök a Zónában sem változtatott a megrögzött szokásain, és lenyűgöző mennyiségű kávét döntött magába. Kirgiz a maga helyén kezelte a dolgot: végül is a főnök fizeti az egészet, és körülötte a csapatnak sincs oka panaszra. Tiszta sor, így a jó.

Igaz, ha Kirgiz másképp gondolkodik, nem valószínű, hogy megmaradhatott volna a biztonsági őr pozíciójában.

Így most Kirgiz Páskát nézte, ahogy elöblíti a Berghoff csészéket, becsomagolja a főzőedényt, és várta, hogy a többiek csatlakozzanak hozzájuk. Nem felejtett el odapillantani a kutatóbázisra sem, ahol a tudósok tanyáznak. Kirgiz érezte, hogy a főnököt valami felbosszantotta. Csak az a pofa lehet, aki onnan jött, senki más.

Menyhal és Tucskin is felzárkózott, aztán Hortyi is előkerült, legvégül, szokás szerint, Osceola, a mániákus nyomkereső. Páska, az inas is épp végzett a csomagolással.

– A 100 RAD-ba – jelentette be Pokatyilov, ahogy felállt.

Az őrök rutinszerűen beálltak a menetoszlopba – előre Osceola, őt követi Kirgiz és Tucskin –, Kirgiz jobbkezes, neki könnyebb volt a bal oldal biztosítása, míg a balkezes Tucskin a jobbra figyelt. A lövészek után Páska, majd a főnök, a főnök után Hortyi a sátorral és a sor végén – Menyhal, mozgékony és fürge, mint a higany, sokoldalú srác: a lövész, a felderítő és az orvos szerepét is betölti.

A bárig másfél-két óra kell, ahogy sikerül. A Zónában az idő nagyon értékes és egyben relatív, nincs arányban a távolsággal. Összességében a nap nyugodtan telt, a levegőben sem lógott semmi zavaró feszültség, mint a kitörések előtt, és a mutánsok sem tomboltak, ahogy a kitörések után röviddel szoktak. Az oszlop fürgén haladt a magasra nőtt fűvel és ritkás bokrokkal benőtt terepen, csak nem az úton, hanem úgy tízlépésnyire jobbra tőle. Osceola nem szeretett a kitaposott ösvényeken járni, és erre számtalan jó oka volt.

Az csak úgy tűnik, hogy az úton gyorsabb. Százszor is bejárhatod, és egyre gyorsabban. De a százegyedik alkalommal biztos lehetsz benne, hogy meglepetés ér. Ahol gyakran járnak, ott érdemes csapdát állítani, ezt még a mutánsok is képesek felfogni. Nem számít, hogy az a hely már milliószor bejárt békés terület, a lankadó figyelemért mindig megfizetnek a dilettánsok.

A közelükben, elöl, balra egy erdőcske magasodott, nyirkos és rosszul belátható, a környező szél cibálta bokrok testvére lehet. Kirgiz egyből figyelni kezdte – ha valami váratlanul kirontana belőle, abban a másodpercben tüzet tud nyitni.

Nem az erdőcske felé tartottak, bal kéz felől haladtak el mellette, és ahogy továbbmentek, meglátták a bádogváros szélét.

A bozót féloldalra volt tőlük, és úgy tűnt, már semmi nem fog onnan kiugrani és rájuk rontani, hogy megtámadja őket, amikor felhangzott egy ijesztő hang, vékony és fülsértő.

Osceola rögtön megállt, és megmerevedett. A többiek azonnal, automatikusan megtorpantak.

– Mi lehet ez? – motyogta halkan Tucskin.

Osceola a kezével jelezte: Tartsd a szád, haver! Aztán megfordult, és kérdőn a főnökre nézett. Ő a fejét rázta, jelezve, hogy ő sem tudja, mi ez. Pedig a főnök sok olyasmit látott, amiről manapság csak legendák szólnak.

Mozgás! – jelezte Osceola, és elindult, de most a fejét félig balra fordította. Kirgiz szintén nem lazított, figyelt, és puskáját lövésre készen tartotta. Úgy negyven métert mentek, amikor az erdőcskéből kiugrott valami.

– Kutya – mondta Osceola.

Semmi kétség, a lény egyenesen a csapatra támad. A futásában valami nem tetszett Kirgiznek, nem értette, mi lehet a baj, de az sem kizárt, hogy csak egyszerűen nem jutott eszébe.

– Lövök – mondta figyelmeztetően, majd várt néhány másodpercig, és mivel a főnöknek nem volt kifogása ellene, lőtt. A kutya elesett, miközben a bozótban valami újra felüvöltött.

Tucskin összerezzent. Nem látott rá az erdőre, az ő feladata a jobb oldal védelme, és ő ehhez tartotta magát.

Indulás! – jelzett ismét Osceola, és a menetoszlop újra mozgásba lendült.

A kellemetlen hang még kétszer megismétlődött, mielőtt elhagyták a kis erdőt, és elérték a telep szélét. A bozótból semmi más nem tűnt elő, és bár a hang meglehetősen szokatlan volt, önmagában nem jelentett veszélyt, így Pokatyilov őrsége nem fordított rá több figyelmet.

Senki se ment oda ellenőrizni a kutyát – először is, nem esett útba, másodszor meg, miért érdekelné egy döglött kutya az őröket, de főleg a főnököt? A logika szerint még csak a gondolata sem merülhetett fel a csoport egyik tagjában sem, hogy odamenjen hozzá.

És így volt jó. Mert ez nem egy egyszerű kutya volt. Pontosabban, nem a megszokott. Valójában ez is egy teljesen hétköznapi kutya, nem egy ugrópatkány vagy álkutya, olyasmi, ami a Zónában sem gyakori. Helyenként bozontos, és tele van bogánccsal, helyenként kopasz, meglehetősen koszos, és így tovább. De a kutya koponyájának tetején volt egy kis lyuk, körülötte a szőr a rászáradt vértől és agyvíztől maszatos, és a lyukból kiállt valami vastag, fehér féregszerűség.

A kutya döglött volt, a mellkasát átütötte egy lövedék. De a féreg a fejében továbbra is lassan mozgolódott.

Pokatyilov őrei ebből természetesen semmit sem láttak – a menetoszlop gyorsan továbbállt a 100 RAD bár irányába.

{1} Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Stalker (Metropolis Media, 2013), 125.

{2} Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Stalker, 217.

{3} Arkagyij és Borisz Sztrugackij: Stalker, 178.

{4} Radar: a Zóna nevezetes pontja, az Agyperzselő antennáival és az X–19 föld alatti laborral. Erre vezet az út a Zóna déli részéből Pripjatyba, de míg Sztrelok le nem állította az Agyperzselőt a labor legmélyén lévő „Szivárvány” sugárzó lekapcsolásával, élő ember nem tudott átjutni a végzetes pszi-sugárzás miatt. Az Agyperzselő lekapcsolása után bekövetkezett a Nagy Áttörés, amikor a Zóna minden részéről Pripjatyba özönlöttek a stalkerek és a különböző klánok, az ottani érintetlen relikviamezők elérésében reménykedve. A városban mindenki mindenki ellen stílusú, vérfürdővel végződő harc tört ki, amiben majdnem teljesen megsemmisült a Monolit klán, a hadsereg hatalmas veszteségek árán eljutott az Erőműig, a Zóna félkatonai klánjai kihasználva az alkalmat megpróbálták felszámolni az ellenséges klánokat. Az erőviszonyok a Zónában alaposan átrendeződtek, néhány klán megszűnt, mások a bázisukat költöztették más helyre, a felszabaduló helyeken pedig újabb klánok alakultak.

{5} bioszkenner: meghatározott távolságon (típustól és mérettől függően 100-500 méter) belül érzékeli az élőlényeket, és egy kijelzőn megmutatja, hol vannak pontosan. Eltérő ikonokat használ az emberek és a mutánsok pozíciójának megjelenítésére. Mivel ezeket is a kutatók fejlesztették ki, akiknél nem probléma az elemek pótlása, alapvetően elemmel vagy akkumulátorral működnek. A stalkerek szívesebben használnák a relikviaszilánkra átalakított példányokat, de ezek ritkák. A műszerészek nem alakítják át bárkinek a detektorokat. El kell nyerni a bizalmukat az ilyen munkák elvégeztetése előtt: vagy be kell lépni az adott műszerész klánjába, vagy el kell vállalni a műszerész által felkínált feladatokat. Általában ritka alkatrészek vagy szerszámok, esetleg tervdokumentációk megszerzése a céljuk.

{6} anomália: rendellenes jelenség a Zónán belül. Általában néhány centimétertől néhány méterig terjedő méretű, a fizika törvényeinek ellentmondó viselkedésű tér. A legtöbb a föld felszínén található, de némelyik a levegőben is előfordul. Több helikopter is lezuhant már a repülési magasságban lebegő anomáliák miatt. Az anomáliák a kitörések során jelennek meg, de ugyanekkor el is tűnhetnek, azaz egy kitörés után a korábban bejárható, biztonságos útvonalakat ellenőrizni kell, mert könnyen előfordulhat, hogy anomáliába ütközik az óvatlan vándor. Az anomáliák többsége gravitációs természetű, összezúzza vagy széttépi a beletévedőt, de van elektromos, hő- és vegyi anomália is. Az anomáliák helyenként mezőket alkotnak, amelyek gyakran azonos fajtájú anomáliákból állnak, de sokszor előfordul, hogy többféle anomália „társul”. Ezeken a mezőkön értékesebb relikviák tudnak kialakulni, így érdemes őket a megfelelő óvatossággal átkutatni.

{7} kitörés: időről időre ismétlődő jelenség, bár sokkal gyengébb, mint az első Nagy Kitörés, de minden alkalommal végzetes azok számára, akiket a szabadban kap el. A legjobb egy föld alatti bunkerben vagy egy megfelelően szigetelt épületben átvészelni. A stalkerek ismerik a kitörések előjeleit, figyelmeztetik egymást, ha ilyet tapasztalnak, hogy mindenki időben fedezékbe húzódhasson, de ennek ellenére mindig vannak áldozatok. A szerencsésebbek azonnal meghalnak, a kevésbé szerencsések agymosott zombiként tengődnek tovább. A kitörések alatt az anomáliák gyakran megváltoztatják helyüket, a Zóna határai néhány méterrel kijjebb tolódnak, és a mutánsok újabb csoportjai jelennek meg. A kitörések nagy erejű robbanásra emlékeztető jelenségek, az ezzel járó lökéshullám és az azt követő szélvihar nélkül. A föld rázkódik, az elsötétült eget borító vörös felhők között villámok cikáznak. Időnként Szuperkitörések is végigsöprik a Zónát, ezek ereje megközelíti az elsőét, és a legendák szerint akkor következnek be, amikor valaki túl közel kerül a Zóna titkához.

{8} 100 RAD bár (néhol 100 Röntgen bár): Csapos kocsmája, a Zóna egyik csomópontja, gyakorlatilag minden főbb útvonal átvezet a szektoron, ahol a föld alatti bár is található. A terület egy ideig a Szolgálat klán fő bázisa volt, korábban fosztogató bázisként is szolgált. Mióta Csapos vezeti a bárt, a telep egyfajta demilitarizált övezetnek számít, itt mindenki békében felkészülhet az útra, kipihenheti fáradalmait, eladhatja a zsákmányát, megveheti vagy rendbe hozathatja a felszerelését, fogadhat az Arénában folyó „gladiátorviadalokra”, de ha úgy akarja, részt is vehet bennük. Mindenkit szívesen látnak, legyen stalker, zsoldos, bandita, míg betartja a hely alapszabályát: az Arénán kívül nincs lövöldözés, verekedés. Aki vét ez ellen, azt hamar kiakolbólítják a szektorból. A bekerített épületcsoport kapuit őrzik, így mutánsokra sem kell bent számítani. Korábban ipari és raktártelepként funkcionált, most a régi üzemcsarnokokban, irodaépületekben stalkerek, banditák tanyáznak a békés egymás mellett élés jegyében, legtöbbje csak átmenetileg, de néhányan szinte állandó lakásként használják az omladozó épületeket, emiatt bádogvárosként is emlegetik.

{9} ugrópatkány (néhol rágcsa): apró, csapatokban élő mutáns, nagyjából patkány méretű, két hosszú hátsó lábára állva vagy felugorva támad. Gyors mozgása miatt nehéz eltalálni, és mivel csapatokban támad, képesek a gyengébben felszerelt magányos embereket megölni. A legjobb valami magas pontra felhúzódni előlük, ahová nem tudnak felmászni. Lelőni őket kész lőszerpazarlás, mert gyorsaságuk miatt többnyire csak minden negyedik-ötödik lövedék talál. Egy sörétes puska hatásosabb ellenük, mint egy golyós fegyver.

{10} szellemkutya (csernobilec): az álkutyára hasonlító, többnyire magányosan járó lény, specialitása, hogy képes létrehozni önmaga kivetüléseit, szellemeit, amelyek fizikai sérüléseket tudnak okozni. Ha eltalálják őket, semmivé foszlanak. A szellemkutya általában hátulról irányítja a kivetüléseit. Ha sikerül végezni az igazi szellemkutyával, a kivetülései azonnal megsemmisülnek.

{11} álkutya: mutálódott farkas. Lekerekített pofájú, lapos orrú, a vak kutyánál kicsivel nagyobb termetű, a harci kutyákra hasonlító alkatú mutáns. Az elülső fogak az agyarakkal együtt háromszög alakúak és nagyon nagyok. A fogak között nincs rés, szinte összenőttek. Ennek következtében mély, egyenes szélű sebeket okoznak. Általában egyedül vadásznak, bár néha 2-3 példányt is lehet együtt látni. Hangtalanul, az áldozat mögül, a meglepetés erejét kihasználva támadnak. Néha vak kutyák falkájával társulnak, ilyenkor ők irányítják a falkát.

{12} vak kutya: mutálódott házi kutya. Az eredeti fajtáját csak genetikai laboratóriumban lehetne megállapítani. A látását elvesztette, a szaglása irányítja őt. 5-10 tagú csapatokban vadásznak. Körülfutkossák, majd lerohanják az áldozatot, folyamatos támadásokkal megpróbálják feldönteni, majd széttépni. A falkának nincs vezetője, bár néha álkutyákkal társulnak, ilyenkor azok irányítják a falkát. Magányos kutya nem támad, csak ha megsebesítik.

{13} Katonai Raktár (néhol Military): a nevéhez hűen egy régi katonai raktárbázis, a Zóna nevezetes helye. Átjáró a Radar, a Bár és a Vörös-erdő között. Egy ideig a Szabadság klán (A Zóna szabad bejárhatóságáért küzdő félkatonai szervezet, harcosai a hadseregnek is sikerrel ellenálltak, legfőbb ellenfelük a Szolgálat klán és a sereg) bázisa volt a területen lévő raktártelep. A közelében lévő elhagyott faluban vérszívók tanyáznak.

{14} Agroprom: egy nagyobb területi egység a Zónában (2-3 négyzetkilométer), ezen belül omladozik az Agráripari Kutatóintézet két „telephelye”, mindkettő betonfallal körülvett épületcsoport, egymástól néhány száz méterre.

Az alatta lévő járatrendszerben volt Sztrelok csapatának búvóhelye.

{15} relikviák (néhol képződmények): a Zóna anomáliáiban keletkező tárgyak. A relikviák szokatlan formájú, gyakorta öklömnyi színes kődarabra vagy üveggömbre hasonlító, gyakran ismeretlen összetételű anyagból álló tárgyak, amelyek a különböző anomáliák egymásra hatásának eredményeként az anomáliamezőkön jönnek létre, és változatos kémiai, fizikai képességekkel rendelkeznek. Vannak, amelyek az erőnlétet növelik, mások a gyógyulás képességét, van, amelyik antigravitációs mezőt generál maga körül, egy másik lehűti a környezetét, de olyan is van, ami a radioaktív sugárzás ellen védi hordozóját. Mivel a Zónán kívüli világban, a Nagy Földön sokat érnek a gyűjtők és a kutatók számára, a stalkerek elsődleges célja ezek összegyűjtése a Zónában. Vannak, amelyek viszonylag gyakoriak, emiatt már meglehetősen olcsóak, de vannak igen ritkán található fajták is, amelyek árából egy minden igényt kielégítő kisebb sziget is megvásárolható teljes kiszolgálással a szerencsés megtaláló élete végéig. A jobbfajta stalker-védőruhák speciális relikviazsebbel rendelkeznek, ahonnan a belehelyezett relikvia képességei kiterjednek hordozójára is, és megóvják a sugárzástól vagy a lövedékektől, esetleg nagyobb tömegű tárgyak cipelését teszik lehetővé. Mivel a legtöbb relikvia radioaktív sugárzást is kibocsát, használatuk csak korlátozottan lehetséges. Mivel a Zónába lépni elvileg csak a hadsereg engedélyével lehetséges, ilyen engedélyt meg szinte senki sem kap a tudományos kutatókon kívül, a stalkerek tulajdonképpen illegálisan csempészik ki a Zónából, amit találnak.

{16} Csepp, Medúza, Bengáli tűz: kisebb értékű relikviák.

{17} Csernobili Rendellenes Zóna (Csernobili Atomerőmű Zóna): a Zóna 2006. június 11-én jött létre az első, azóta Nagy Kitörésként ismert kitörés nyomán, amelynek forrása az 1986. április 26-án felrobbant 4. reaktorblokkot magába záró Szarkofág volt. A kitörés beomlasztotta a Szarkofág tetejét, elpusztította a korábban Elzárt Zóna, vagy Harminc kilométeres Zóna néven ismert területen tartózkodókat, a területet őrző katonákat, az ott dolgozó tudósokat, és nyomában kialakult a ma ismert Csernobili Rendellenes Zóna a maga anomáliáival, mutánsaival, relikviáival.

{18} katonai stalkerek: kutatók védelmére vagy speciális feladattal a Zónába vezényelt katonák, akik – ellentétben a határt őrző vagy a Zóna fölött repkedő társaikkal – közelről ismerik a Zóna veszélyeit, a mutánsokat és az anomáliákat. Tapasztalatuk néha felér egy stalkerével is.

{19} Vadvidék (Rosztok Gyártelep): a 100 RAD bár és Yantar között elhelyezkedő terület, egy vasúti átrakóval, raktárakkal. Alkalmanként zsoldosok használják bázisnak az egyik félig kész épületet. Gazdag relikvialelőhely, de igen sok mutáns is él a szektorban, nem könnyű átjutni rajta. Ha épp nem a zsoldosok, akkor a fosztogatók telepszenek meg egyes pontjain, de itt él egy legendás vérszívó is, ami/aki gondolkodásra is képes, ráadásul igen hosszú életű, így nagyon tapasztalt, ravasz ellenfél.

{20} Körhinta: a nevét onnan kapta, hogy ami belekerül, a levegőbe emeli, és gyorsan megpörgeti, majd széttépi. A Körhinta természetét még nem sikerült felmérni. A levegőben örvénylő por és a körülötte heverő testrészek alapján lehet felismerni. Ha belekerülsz, fontos, hogy ne szalaszd el azt a pillanatot, amikor elkezdene megpörgetni, ekkor van esélyed kiugrani és megúszni komoly sérülés nélkül.

{21} Perzselő: kisméretű, nagyjából egylépésnyi átmérőjű, inaktív állapotában alig látható anomália, olyannak látszik csak, mint a felmelegedett sziklák fölött vibráló levegő, de ha valaki belép, vagy egy tárgy beesik a területére, azonnal egy két-három méter magas, fényes és forró lángnyelv csap fel a talajról, nagyjából 1500 K-fokos. A láng úgy 3-5 másodpercig ég, majd kialszik, és az anomália újra felveszi a forró levegőre hasonlító kinézetét. Ebben az állapotában hősugárzása gyenge, egy nagyon érzékeny hőmérővel talán észlelhető, de egy-két lépésnyi távolságtól már szinte semmit sem érezni belőle. Éjjel csak megfelelő detektorral vagy fémcsavarral lehet felfedezni.

{22} Hortyi: a név orosz szójáték. A családneve Hrapko, az orosz „hrap” horkantást, horkolást jelent.

{23} Yantar: a Zóna nevezetes pontja, egy megerősített felszíni kutatólaborral és az X–18 jelű föld alatti titkos laborral, ahol a Zóna kialakulása előtt pszionikus kutatásokat folytattak. A Zóna létrejötte után az X–18-ból egy speciális berendezés, a Kajmanov-sugárzó a felette lévő gyártelep területét gyilkos erejű pszi-sugárzással árasztotta el, így aki a közelébe került, az agymosott zombivá vált. Sztrelok a Szaharov professzor – a felszíni labor vezetője – által kifejlesztett pszi-sisak prototípusának védelmében sikeresen behatolt az X–18 laborba, és lekapcsolta a sugárzót. A területen továbbra is hemzsegnek a zombik és a sznorkok.

{24} stalker-hálózat: egy helyi hálózat, amihez a stalkerek PDA-i kapcsolódnak. Senki sem tudja, ki hozta létre. Vannak, akik szerint egy briliáns programozó, név szerint „Che”, mások Jurikról beszélnek, aki egy bunkerben él valahol a Zónában. A stalker-hálón a stalkerek megosztják az információkat az új anomáliákról, relikviákról, bármiről, ami hasznos lehet másoknak is. Zárt hálózat, nincs kapcsolata az internettel vagy a mobiltelefon-hálózatokkal.

{25} stalkerhalál-üzenet: a PDA-k érzékelőik jelei alapján automatikusan gyászjelentést is küldenek a hálózaton, amikor a tulajdonosuk elesik, amiben benne van a stalker neve, a halálának ideje, a hely, ahol történt, és a halál oka.

{26} antirad: sugárzás elleni szer. A szervezetet érő radioaktív sugárdózisok a szervezetben összeadódnak, és ha elérnek egy bizonyos szintet, akkor kialakul a sugárbetegség (amit gyakran hibásan sugárfertőzésnek hívnak). Ahhoz, hogy ez ne következzen be, időnként meg kell tisztítani a szervezetet a korábbi dózisok hatásától. Ebben segít az antirad. Azaz nem véd a sugárzás ellen, mint egy védőruha, hanem az addig összeszedett sugárdózist takarítja ki a testből.

{27} A stalkerek fegyvereinek és védőfelszerelésének minősége, típusa aszerint változik, milyen az anyagi helyzetük, mely klán tagjai, illetve milyen támogatójuk van. Két felszerelés ellenben minden stalkernél biztosan megtalálható, az egyik az a maréknyi csavar, amivel az utat tapogatják ki az anomáliák között, a másik a PDA. Ez a korai 2000-es években elterjedt HP/Compaq iPAQ készülékekből, illetve azok orosz gyártmányú változataiból kialakított elektronikus szerkezet, nagyjából tenyérnyi méretű, egy kézzel is használható. Bár kötetünkben Szivercev elfelejtette feltölteni az övét, a stalkerekét nem szükséges, ugyanis egy speciális, elektromos képességekkel rendelkező relikviaszilánk táplálja, ami a Zóna területén sosem merül le. A PDA-kat csak a Zónában és a közvetlen közelében lehet megszerezni vagy a helyi kereskedőktől megvásárolni, illetve a halott stalkerektől zsákmányolni. Azt senki sem tudja, honnan származnak, a legendák szerint egy, a Zóna mélyén rejtőzködő zseniális mérnök tervezte és készíti. A PDA-k közvetlen kapcsolatban állnak a pár száz méteren belül lévőkkel, azok a távolabbiakkal, és így tovább, emiatt a stalker-hálón belül előbb-utóbb minden üzenet célba ér. Az üzenet csak a címzett készülékén olvasható, a továbbításban résztvevőkén nem, erről a beépített titkosítás gondoskodik. A PDA-kon van térkép, helymeghatározó, jegyzetek (ezek is titkosíthatóak), illetve néhány detektor, amelyek figyelik a hordozójuk állapotát, és ha ő meghal, automatikusan elküldik a stalkerhalál-üzenetet.  A Zónában tanyázó ügyesebb műszerészek jó pénzért megjavítják az elromlott PDA-kat, vagy ha kell, feltörik a zsákmányolt készülékek titkosítását.