Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Mund Katalin

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5508 69 1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Molnár Csaba, 2016

© Hungarian edition 2016, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Nagyszüleim emlékének

ELŐHANG

London, 2018. június 7.

Steven Smith sietősen vágott át a Trafalgar téren a Charing Cross metrómegállója felé, miközben azon gondolkodott, miért verte meg őt a Jóisten két átok rossz gyerekkel.

Egyik kezében aktatáskáját szorongatta, a másikban elmaradhatatlan fekete esernyőjét lóbálta, bár a reggeli időjárás-jelentés nem jósolt esőt aznapra. Steven azonban már rég nem hitt a csinos bemondónőknek, akik napok óta folyamatosan azt bizonygatták, csapadékmentes, napos idő várható, és kétértelmű piktogramokra mutogattak pálcáikkal. Ízig-vérig angol volt, egy angolnak pedig eszébe nem jutott volna az utcára merészkedni esernyő nélkül, még akkor sem, ha csak pár sarkot kellett megtennie. Az villant az agyába, hogy az eső éppúgy kiszámíthatatlan, mint ötéves ikreinek viselkedése és feleségének erre adott reakciói.

Az esernyő végének rézvasalata nagyokat koppant a tér díszkövein, ahogy nyurga lábának öles lépteire az ütemet verte. Elszáguldott a Nelson-emlékmű több mint ötven méter magas, karcsú oszlopa mellett, ügyet sem vetve a trafalgari győző kőszobrára, a négy bronzoroszlánra, a galambokra és a fényképezőgépeiket kattogtató turistákra, akik a korai óra ellenére sáskamód lepték el a környéket. Mire a tér déli bejáratához ért, elővigyázatossága beigazolódott: az eső apró cseppekben szemerkélni kezdett. „Így nyerjen a lovam az Epsom Derbyn” – morogta, miközben felnyitotta ernyőjét, amely alatt egy háromtagú társaság is kényelmesen elfért volna.

Gondolatai az esőről ismét a reggeli perpatvarra terelődtek. Már morózus hangulatban ült a reggelizőasztalhoz, ugyanis a csütörtök az osztályos értekezletek napja volt a Benseman & Co.-nál, a tisztítószereket gyártó és forgalmazó nagyvállalatnál, ahol számviteli vezetőként dolgozott immáron hatodik éve. A kereskedelemért felelős alelnök mindig úgy tett, mintha a profitcsökkenésről legalábbis kizárólag ő tehetne. Hiába magyarázta, hogy csak tényadatokkal dolgozik, a forgalom visszaesésének okait másutt kellene keresni, nem feltétlenül nála. A közelgő délelőtti értekezlet víziója elmélyítette homlokán a barázdákat, de tettetett nyugalommal figyelte a szeme sarkából az asztal körül kergetőző ikreket.

Már az utolsó falat zabpehelynél tartott, amikor Bobby – testvére elől rohanva – meglökte kanalat tartó kezét, annak tartalma pedig végigzúdult piros csíkos nyakkendőjén és hófehér ingén. Tisztán látszott, hogy a foltokat eltüntetni csupán egy vizes kendővel nemigen lehet, így kénytelen volt átöltözni. A nappaliba visszatérve ijedten állapította meg, hogy a nagy gonddal rendszerezett és katalogizált CD-gyűjteménye szanaszét hever a padlón a hifiállvány körül, miközben Billy és Bobby nagy gonddal igyekeznek a lemezeket a műanyag tokokba préselni.

– Mi történt itt?! – ripakodott a feleségére Steven. – Öt percre teszem ki a lábam, te meg forgószelet engedsz a lakásba?

– Kérlek, ne akadályozd a gyerekek kreativitásának fejlődését! – csitította férjét Rose Smith.

– Kreativitás?! Hol itt a kreativitás?!

– Előveszik a korongokat, majd visszarakják őket a tokjaikba – magyarázta türelmesen az asszony.

– De nem ugyanabba, amelyikben voltak!

– Persze hogy nem! Olvasni még nem tudnak.

– Ez a gyűjtemény stúdiónként, előadónként és műfajonként volt csoportosítva! Tudod, mekkora munka lesz ezt ismét elvégezni?

– Majd este megcsinálod, drágám! – mosolygott Rose.

– Miért engedted nekik, könyörgöm? Miért?

– Csak játszanak...

– Talán nincs elég játékuk? – tajtékzott Steven.

– Ez sokkal inkább az életre neveli őket. Higgy nekem, Steve! Nem fogsz elkésni?

Steven tudta, ez azt jelenti a férfiak nyelvére fordítva: „Vitának vége! Azonnal indulj, különben elkésel!” Dörmögve kapta fel aktatáskáját, esernyőjét, és viharzott volna ki az ajtón. Már a kilincset markolta, amikor kissé megenyhülten visszafordult, gyors csókot lehelve felesége ajkára meg a két kisfiú feje búbjára. Lemondó pillantással mérte fel CD-gyűjteményének romjait, de gondolatai már a délelőtti értekezlet körül forogtak.

A szemerkélő eső időközben enyhe záporra váltott, a cseppek konok kopogása az ernyő szövetén tovább fokozta rosszkedvét. Piros, emeletes busz fordult a tér elé, népes gyereksereg tódult ki az utastérből. Az általános iskolások fittyet hányva tanáraik figyelmeztetésére és a nyári zivatarra, zsibongva kergetőztek, hajkurászták a hirtelen jött esőtől kissé zavarodott galambokat. A munkába siető járókelők riadtan kerülgették a nebulókat, madárcsapatok szöktek a magasba. A Nelson-emlékmű oroszlánjai bronzba fagyott tekintettel figyelték a mindennapos életképet, mozdulatlan, ősi tanúi voltak a jelen mozdulatainak.

Steven mobilja megszólalt zakója belső zsebében. Bosszúsan megállt, táskáját óvatosan a nedves kőre helyezte – mintha ettől kevésbé piszkolódna be –, és jobb kezével a készülék után kotorászott. Miközben lenyomta a hívást fogadó zöld gombot, tekintete végigsiklott a tér teljes északi oldalát elfoglaló, korinthoszi oszlopokkal díszített National Gallery fenséges épülettömbjén. A telefont a füléhez emelte, majd hirtelen megmerevedett.

Az idő megállt a Trafalgar téren.

A galambok szárnyai széttárultak, röptük megdermedt. Az esőcseppek nem hulltak alá, csillámló apró kristályszemekként maradtak egy helyben, gyöngyfüggönyt képezve a palaszürke égbolt alatt. Férfiak, nők, gyerekek mozgása tört meg, felemelt karok, futásban lévő lábak, merev derekak feszültek az élettelenbe. A National Gallery előtti szökőkút tengeri bálnákat, kígyókat ábrázoló vízköpőiből spriccelő vízsugarak groteszkül meghajló jégcsapokká változtak. A tér körüli forgalmat mintha az aszfalthoz szegezték volna. A turisták szeméhez fagytak a fényképezőgépek, színes és fekete esernyők kupolái borultak fiatalok és idősek fölé, akik – mint a kirakatok próbababái – tág szemekkel meredtek a végtelenbe. Ember és állat szoborrá vált. Az alakok semmiben sem különböztek az emlékmű tetején kardjára támaszkodó Nelson admirális kőből kifaragott figurájától vagy a bronzoroszlánoktól. A környék panorámaképe úgy festett, mint egy igazán élethű fotó, amelyet épp akkor hívtak elő a sötétkamrában.

Egy kívülálló szemlélő számára a csend lett volna a legfélelmetesebb. Nem olyan csend volt ez, mint amit a hegyekben érzékelünk, távol a nagyvárosok zajától. Abszolút csend nem létezik. Mindig hallunk valamit: apró rovarok parányi lábai által keltett halk zörejt, madárcsicsergést, az elektromos vezetékek szinte észrevehetetlen rezgéseit a falban, statikus zajokat, távoli beszédfoszlányokat, elhaló hangmorzsákat. Viszont a Trafalgar térre most földöntúli csend borult. Mintha az élet videofelvételét valaki megszakította volna a „pillanat állj” gomb megnyomásával.

Steven Smith ebből mit sem észlelt. Részese volt az eseményeknek, illetve a teljes eseménytelenségnek.

Kívül rekedt az időn.

Ahogy mindenki más is azon a napon.

A földi világban.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

A POÉTA, AZ ANTIKVÁRIUS ÉS

A KÜLÖNLEGES ÜGYNÖK

1

Párizs, 1463. január 5.

A Châtelet tömlöcének falai fájdalmat izzadtak.

A poéta a rozoga deszkaasztalnál ült, második órája körmölt szakadatlanul. A foglár, hosszas könyörgésére, pár ív lenrongyból készített papírt hozott neki lúdtollal és kis tégely, félig beszáradt tintát. Bár pergamenre jobb szeretett írni, a papír olcsóbb volt. Hálát adott a Teremtőnek, hogy egyáltalán ilyet is kaphatott.

Az asztalon rézedényben fölismerhetetlen állagú zabkása száradt érintetlenül. Langyos víz egészítette ki silány ebédjét egy fakupában, ebből időnként kortyolgatott. A januári hideg átjárta megkínzott csontjait. A vallatás sebeinek sajgását észre sem vette, minden figyelmét a fogalmazás kötötte le. A börtöne vastag falán, elérhetetlen magasságban vágott pici, vasrácsos ablak alig eresztett át fényt, igencsak meresztenie kellett a szemét, hogy követni tudja a toll szántotta barázdákat a piszkosszürke lapokon.

Szakadt harisnyába bújtatott lábát maga alá húzta; hosszú, őszülő haja csapzottan bukott magas homlokába. Számos deres tincse volt már, pedig csupán harminckét évet élt. Nyelvével néha megnedvesítette keskeny, cserepes ajkát, ahogy az árkus betűket formálta. Mivel gyertyát nem adtak neki – bárhogy is rimánkodott –, igyekeznie kellett. Odakint hamar sötétedett; ha lenyugszik a nap, a lyukon beszüremlő keskeny fénypászma is elenyészik.

Halálra ítélték. Bármikor a bitófa alá vezethetik.

Jobb kezénél két, strófákkal teleírt papír pöndörödött, most mégsem rímeket faragott. Fekete mentéjét összébb húzta magán, a posztó vajmi kevés melegséget adott. A cellában akkor is fogvacogtató hideg lett volna, ha nem tél van. A penészes, dohos terméskövek szinte megdermesztették a levegőt. Persze, az akasztásra ítélt zsigereit rekkenő hőségben is jeges markok szorítják össze.

Ült már börtönben, nem is egyszer. Jobbára ártatlanul, de ezt csak a nagyon közeli barátai tudták, ők meg általában kerülték az igazságszolgáltatást. Az szóba sem jöhetett, hogy tanúskodjanak mellette. Akadtak pártfogói arisztokrata körökből, akik kedvelték a költészetét, és segítettek rajta. Most nem táplált hiú reményeket. Csak legyen ideje befejezni a levelet! Ez most mindennél fontosabb! Arról, hogy a címzetthez hogyan fogja eljuttatni, fogalma sem volt. Biztos lehetett benne, hogy a poroszlók minden sorát ötször olvasnák végig, ha az ő gondjaikra bízza a kézbesítést. „Ezt végképp el kell kerülni! A levél tartalmát csak Margot olvashatja! De egyszerre csak egy lépést!”

Kitette a pontot a mondat végére, és átsilabizálta az eddig leírtakat.

Drága Margot!

Te tudod a legjobban, milyen mérhetetlen szeretettel vagyok irántad. Sokat segítettél rajtam: enni adtál, ha nem volt pénzem; szállást, ha nem volt tető a fejem fölött. Én is kiálltam melletted, többször mentettelek már ki részeg csavargók éles pengéi közül.

Nem kell leírnom neked, hogy ártatlan vagyok, Te is tanúja voltál a csetepaténak, amit közös barátunk, Robin Dogis kezdeményezett. Nem akartam Ferrebouc magistert megsebesíteni, csupán elejét szerettem volna venni a vérontásnak. Nyolc évvel ezelőtt Philippe Sermoise atyát is önvédelemből szúrtam meg, az ő késének nyomát még mindig az alsó ajkamon viselem. Ha nincs az a derék borbély, el is véreztem volna.

Azt is jól tudod, hogy 1456. karácsony éjjelén nem vettem részt a Navarre Kollégium kirablásában. Akkor Guy Tabarie mártott be, de nem kárhoztatom, mert a kínvallatás mindenkinek megoldja a nyelvét. A nyújtómesternek meg teljesen mindegy, mi az igaz vagy hamis. Aznap este kilenc körül verseletet írtam, és mivel téntám befagyott, gyertyám csonkig égett, ott aludtam el az asztalra borulva. Éppen Te ébresztettél hajnali háromkor egy kupa serrel.

Nem mentegetőzöm, csúf életem súlyos terheit cipelem, bár sok kolonctól megszabadítottál. Most, a bitó előtt, utoljára remélem mézes szereteted!

A fogadó fölötti szobában, ahonnan elhurcoltak, az ágy bal fölső lába alatti padlódeszka laza. Ha megtolod kicsit a fekhelyet, el tudod mozdítani. Az alanti üregben egy bőrtokot lelsz. Meg kell találnod a módját, hogy bejuttasd nekem ide, a tömlöcbe! Tudom, kíváncsiságod nem hagy nyugodni, így kibontod majd a csomagot. Kérlek, ne tedd el, amit abban találsz! Ha valaha szerettél egy kicsit, muszáj átadnod, mielőtt fölkötnek!

A poéta homlokát ráncolva nézett föl a levélből. Ha valakiben, hát Margot-ban megbízhat. De csakugyan bizalommal lehet felé? Ha megpillantja, mit rejt a tok, nem tartja meg magának a tartalmát? Nem tehet egyebet, bíznia kell! Sokkal inkább Margot, mint akárki más! Tovább olvasott:

Kegyelemben már nem reménykedem. Charles d’Orléans levette rólam a kezét, érthető, hogy miért. Kiváló költő ő, és nemes szívű herceg, sokat köszönhetek neki. Verseleteimben illő módon tisztelgek előtte. De még tőle sem kértem olyan nagy dolgot hányatott éveimben, mint most tőled, angyalom! A Teremtőre kérlek, segíts rajtam! Hozd el a tokot!

Be kell fejeznem, mert lenyugszik a nap, és alig látok. Még ki kell találnom, hogy kapod meg ezeket a sorokat. Mindannyiunk érdekében remélem, elér Hozzád!

Forró csókjaimat küldöm, Drága Margot! Őrizz meg jó emlékezetedben, közös élményeinkre tekintettel pedig tedd, amire a Te kivénhedt, szoknyabolond, rossz életű barátod kér!

A vékonydongájú rab kétrét hajtotta a lapot, és megcímezte a felzetet:

KÖVÉR MARGOT-NAK

HATTYÚ UTCA

KÉT PATTANTYÚS FOGADÓ

Mikor végzett, letette a lúdtollat, aztán fölvett az asztalról egy darab kőkemény fekete kenyeret. Becsomagolta az imént megírt levélbe. Nehézkesen fölállt, az így kapott gombóccal megcélozta a magas, pici ablakot. Tömlöce a Châtelet tornyának pincéjében volt; a beszüremlő hangokból tudta, a kicsiny, rácsos lyuk az utcára néz. Csak harmadik dobásával sikerült a csomagot áthajítania rajta.

Leroskadt a padra. Vékony bőrből készült bocskorai között hangyarajok szaladgálták körbe a nyirkos padlóra kétszer visszahullott kenyér szerteszét szóródott morzsáit.

A fogságban töltött napok legkeservesebb órái következtek. Tétlen várakozás a sötétben, baljós gondolataival, a múlt kísérteteivel körülvéve.

Magányosan.

Reménykedve.

* * *

Pöttyös Pierre sietősen vágott át a Châtelet előtti kicsiny téren. Jobb kezével összefogta vékony posztóból készült felöltőjét – a gombok már rég leszakadtak róla –, baljában egy döglött patkány szőrtelen, vastag farkát szorongatta.

Az elpusztult állatra egy sikátorban tett szert: ott hevert a sáros hólében, egy kapualj előtt. Szürkésfekete, ritkás szőrzete nedves csomókba állt össze, üveges gombszeme fénytelenül meredt a semmibe. Pierre habozás nélkül ragadta föl a más számára talán undorító állattetemet. Majd Denis késével lemetszi a farkát! „Jó móka lesz!” – gondolta, míg zsákmányával a Châtelet-hez közeli fabodega félé iszkolt a jeges szélben.

A bódé régen őröknek nyújtott védelmet a mostoha időjárás elől, de később csupán fegyverraktárnak használták. Aztán a kardokat, kovás puskákat is elhordták valahová a porkolábok, a faházat azonban mégsem bontották le. Azóta az utcagyerekek kiváló találkozóhelyévé vált.

Amikor a bástya tömbje mellett elhaladt, csomagocska röpült a lába elé. Pillanatra megállt, furcsállva nézegette a formátlan valamit. A döglött patkány farkát el nem engedte volna, inkább a jobbjával nyúlt a hóban heverő dolog után. Kabátjába úgy tépett a szél, mint valami fregatt vitorlájába. A felöltő szabaddá vált szárnyai kidagadtak, és utat engedtek a dermesztő hidegnek. Pöttyös Pierre fogai összekoccantak, ahogy megborzongott a bőrét pengeként hasogató, fagyos fuvallattól. Fölvette a kőhöz hasonlatos holmit; meglepődve látta, hogy a külső burka papír. Hogy megtudja, mit csomagoltak bele, patkányát is a földre kellett dobnia, bár még erre a rövidke időre sem vált meg tőle szívesen. Mikor kibontogatta a papírt, örömmel állapította meg, hogy fekete kenyér lapul benne.

„Ki lehet az, aki kenyeret hajigál az utcára?” – morfondírozott magában. A lapot gombóccá gyűrve nadrágzsebébe süllyesztette, aztán nagyot harapott a kőkemény, számára mégis ínycsiklandozó étekbe.

Pöttyös Pierre – a maga kilenc évével – mindent tudott Párizs utcáiról. Tudta, hol számíthat egy kis alamizsnára; tudta, melyik házak ablakaiból hajítanak ki még valami ehetőt; de legfőképp azt tudta, hogyan maradhat életben szülők, védelmezők, patrónusok nélkül. Sehogy! Ezért csatlakozott ily fiatalon a Kagylósok bandájához.

Anyja meghalt születésekor, apját egy kocsmai verekedésben veszítette el. A nagybátyja vette magához, tanította meg az utca fortélyaira. Amikor azonban Ragyás Louis kést rántott, hogy fegyveres rablásra és hozzá hasonlatos kisgyerekek megfenyítésére bírja, meglépett a düledező, ócska patkányfészekből, amit a bácsi nemes egyszerűséggel csak „csodás lakunknak” nevezett. Ha akkor nem találkozik Vaskos Denis-vel, talán már nem is élne.

A Kagylósok gondoskodtak róla, nem vártak el tőle semmit, de hálásan fogadták, ha Pierre mégis hozzáadott valamit a közöshöz. A fegyveres útonállás ugyan nem állt távol a Kagylósok bandájától sem, ő mégis jól érezte magát közöttük. Patrónusával, a tizenöt éves Denis-vel jó barátokká váltak, sok csínytevés, meglovasított erszény, ékszer fűződött már kettejük nevéhez.

Pierre patkányával és friss szerzeményével – amelynek felét már elpusztította – lassacskán a fabodegához ért. Mielőtt a szúrágta ajtó elé lépett volna, halkan huhogott. Nem késett a válasz: megnyugodva hallotta meg Vaskos Denis harákolását, amit legnagyobb jóindulattal sem lehetett bagolyhangnak tulajdonítani. A kisfiú belökte az ajtót, eldobta a patkányt, és a megmaradt kenyérdarabot barátja kezébe nyomta. Hidegtől elgémberedett, megkékült ujjait szája elé emelte, próbált életet lehelni beléjük. A bódéban se volt melegebb, mint odakint, de legalább a jeges széltől nem kellett tovább szenvednie.

– Ezt meg hó’ szerezted? – harapott jóízűen Vaskos Denis a kenyérbe. Sápadt rókaarcát gyér, szőke hajpamacsok keretezték, csontsovány testén lötyögtek a ronggyá koptatott göncök. Gúnyneve – nem véletlenül – szöges ellentétben állt termetével. Még növésben lehetett, de már így is elérte a száznyolcvan centis magasságot. Kóró termetéhez piszkafa végtagok társultak, hegyes könyöke és térde csaknem átszúrta ruháinak mocskos vásznát.

– A patkányt vagy a kenyeret? – kérdezte vigyorogva Pöttyös Pierre. Barna szeme pajkosan csillogott szeplővel sűrűn meghintett, hidegtől pirosra csípett orcája fölött. A „Pöttyös” gúnynevet Denis adományozta a fiúnak, amikor Pierre pulykatojás héjához hasonlatos bőrét először alaposabban szemrevételezte.

– A kenyeret. Miér’, mit gondó’tá’? Meghótt patkányokka’ teli vannak a város sikátorai. Ha enyhíbb az idő, a mego’vadt hó a pincékbe szivárog, onnan meg csapatostú’ menekülnek ezek a dögök. – Barátja lenyelte az utolsó falatot, aztán kézelőjébe törölte száját.

– A Châtelet előtt pottyant elém. Papírba volt csomagolva. A felét már megettem idefelé jövet – húzta el a száját bocsánatkérőn a kisfiú.

– A papírt e’dobtad?

– Asszem, nem. – Pierre belekotort nadrágzsebébe, amelyen méretes lyuk tátongott. Csoda, hogy a galacsin addig nem hullott ki belőle. Kihajtogatta az összegyűrt papírdarabot. Most vette csak észre az írást rajta. – Valami levél lehet.

– E’ó’vastad?

– Nem tudok olvasni – vonta meg a vállát Pierre. Denis elvette tőle a lapot, silabizálni kezdte.

– Há’, én se nagyon…

– Mi áll benne? – érdeklődött a fiú.

Vaskos Denis egészen közel emelte szeméhez az írást.

– Helyenkínt vizes lett, oszt’ elmosódott rajta a ténta.

– Azért valamit csak ki tudsz venni belőle – reménykedett Pierre.

– Ezt egy rab írhatta. Ott sínylődik a tömlöcbe’. Fő’ fogják aggatni.

– Akkor biztosan az ablakon keresztül hajította ki – találgatott a fiú.

Denis megfordította a papírdarabot.

– Nem tudom, ki az a Kövé’ Margot, de a Hattyú ucca fogadóját ismerem. Oda szó’ ez a levé’.

– Vigyük el neki! – ajánlkozott Pierre.

Vaskos Denis fölemelte a kezét.

– Ácsi! Itt az áll – fordította meg ismét a lapot –, hogy valami kincs lapú’ a Két Pattantyús egyik szobájába’. Tán megszerezhetnénk!

– Kincs? – kerekedett ki a fiú szeme. – Az áll az írásban?

– Há’, nem így, szó szerint… De valami tokot emleget. Abban meg csak valami kincs lehet.

– Tényleg? – ámult el a gyerek.

– A gazdájának már úgyse’ kell. Az akasztófán himbálózva mi hasznát vehetné?

– De okos vagy te, Denis!

– Persze, kölyök! Ezé’ vagyunk még életbe’!

– Azt nem tudod, ki írta a levelet?

– Nem. Nem írta alá. – Denis szeretettel átkarolta Pierre vállát. – Nézzük meg ezt a kincset! Hátha futtya belőle egy kiadós vacsorára meg kupa serre. – A papírt a zsebébe gyűrte, és az ajtó felé terelte a fiút.

– Ugye nem felejtetted el, hogy osztozkodnunk kell majd a többiekkel?! – figyelmeztette Pierre.

Vaskos Denis a kisfiú izgalomtól csillogó szemébe nézett.

– Tudod, Pierre, ez az, amit szeretek benned! Hogy van szíved, oszt’ becsületes is vagy! Na, eriggyünk, Pöttyöske! 

A döglött patkányról már tudomást sem vettek.

* * *

A poéta végigheveredett a tömlöc sarkába hajított szalmazsákon. Kísérletet sem tett, hogy elaludjon, gondolatai nem hagyták pihenni. Óriási katasztrófa lesz, ha a tok idegen kezekbe kerül! Vajon megkapja Margot a levelét? A kocsmárosné nem teszi el, s tartja meg magának, amit a tokban talál? Abban biztos volt, hogy az asszony ki fogja bontani a dobozkát, mert a kíváncsisága legyűri majd akaraterejét és jólneveltségét. „Nem is biztos, hogy van, amit a kíváncsiságnak le kell majd gyűrnie – mosolyodott el magában. Aztán ismét elkomorodott. – De mi lesz azután?”

Véget nem érő merengéséből a tömlöcajtó reccsenése riasztotta föl. A zár elfordult, a súlyos tölgyfa vasalata megcsikordult a nyirkos köveken. Két porkoláb lépett a cellába, kezükben fáklyát szorongattak. Díszes talárba öltözött úr követte őket.

– Állj föl! – parancsolt a fogolyra az egyik börtönőr.

A poéta nehézkesen fölhúzta megfáradt és megkínzott porhüvelyét a derékaljról. „Éjszaka nincs kivégzés” – futott át az agyán. Nem tudta mire vélni a kései látogatást.

– Abélard Fouchet vagyok – mutatkozott be a férfi a pazar viseletben.

A poétának nem mondott semmit a név. Kutatott az emlékezetében, de szinte biztos volt benne, hogy még sosem látta ezt az alakot. Fouchet leolvasta a fogoly arcáról a tanácstalanságot.

– A városi bíróság ítélőtáblájától jöttem.

A poéta kivárt. „Mégiscsak akasztani visznek” – rémült meg. Minden hiába volt! A tokot már nem szerezheti vissza!

– A királyi ítélőszék önt akasztófára küldte magister François Ferrebouc, pápai nótárius megsebzéséért, valamint a múltban elkövetett számtalan bűnéért. A föllebbezésében írtakat azonban megfontolás tárgyává tették a bírák. Tisztem, hogy közöljem önnel, halálbüntetését száműzetésre változtatták. A mától számított harmadik napon el kell hagynia Párizst!

A poéta megkönnyebbülten roskadt a tömlöc dülöngélő asztalkája előtti padra. Abélard Fouchet folytatta:

– Tíz esztendeig nem térhet vissza a városba. Isten legyen önhöz irgalmas, magister François Villon!

2

Nyugat-London, Notting Hill, 2018. június 6.

Az antikvárium pici épülete úgy húzódott meg a Portobello Road színes háztömbjei között, mint szuvas fog a csillogó-villogó fogsorban. Szürke, málladozó vakolatú, felismerhetetlen stílusú homlokzatának fénytelenségét csupán a semmitmondó, sivár kirakat és a feketére mázolt bejárati ajtó törte meg. Ez a kép azonban nem elegáns avíttságot tükrözött – ahogy ezt elvárnánk egy antikvár üzlettől –, hanem elhanyagoltságot, gondatlanságot. Az ajtókeretről lepattogzott a festék, a kirakatüveget vélhetően évek óta nem tisztították, a cégtáblán a feliratból pedig hiányzott az egyik betű. Aki akarta, így is el tudta azonban olvasni, mert a hiányzó „K” lenyomata még jól látszott: „BANKS”.

Ennyi! Nem több!

Hogy a boltocskában mit kaphatott az utcáról betévedt érdeklődő, nem a cégtábla árulta el, hanem a kirakatban elhelyezett – olyan érzésünk lehetne, hogy inkább ottfelejtett – néhány nyitott fedelű, megsárgult lapú, vászon- és bőrkötésű könyv. Patinának az üzlettérben sem volt híre-hamva. A turisták meg az antikváriumot nem ismerő londoniak mégis előszeretettel léptek be az ajtaján, amikor már megcsömörlöttek a házi pékségek, háztáji zöldségeket, gyümölcsöket áruló látványstandok, régimódi bútorokkal hívogató kirakatok, kávéházak és cukrászdák szemet kápráztató özönétől. A bolt olyannyira kirítt a Portobello Road környezetéből, hogy szinte már az is felért egy hírveréssel.

Az ajtónyitást apró rézcsengettyű csilingelése kísérte, tudatván az eladóval: vásárló érkezett. Az ide betért, gyanútlan vevő rögvest két dolgot tapasztalhatott, amikor körülnézett a mindig félhomályos üzletben: az egyik a gyér és hitvány választék, a másik a takarítás és a rend teljes hiánya. Az egy-két könyvespolcon csak mutatóban sorakozott néhány kötet, azok is jobbára pár fontos, papírkötésű kiadványok voltak, amelyeket még a könyvesboltokban is be lehetett szerezni nem sokkal drágábban. A teljes bútorzaton ujjnyi vastagon állt a por, a sarkokban kövér pókok szövögették malomkerék nagyságú hálóikat.

Az egyik, falnak támaszkodó gondolánál az antikvárium idős tulajdonosa gubbasztott, mint holmi gyászhuszár. Fekete, vasalatlan öltönyében úgy nézett ki, mint egy temetkezési vállalkozó, ráncos, pergamenszínű arca is inkább ezt a meggyőződést erősítette. Szúrós tekintete, mosolytalan, keskeny ajka cseppet sem ellensúlyozta rideg kinézetét. Gyérülő, ősz haja hosszú csimbókokban lógott magas homlokába; vékony, bütykös, hegyes körmű ujjaival folyton kis kecskeszakállát babrálta. Gyűrött zakója alatt fehér inget viselt, amely több számmal lehetett nagyobb, mint a mérete, mert az ingnyak lötyögött hatalmas ádámcsutkája alatt. Számos turista akkor fordult meg és hagyta el a boltot, amikor moccanatlan alakját megpillantották a rozoga bútorok között.

Adam Banks nem a barátságos emberek táborát gazdagította. Elvétve köszönt csak, akkor is inkább biccentett. Figyelmét egyetlen látogató sem kerülte el: apró, fekete szemével szinte a velejükig látott. Rögtön felmérte a szándékot: ki a műkedvelő és ki a komoly érdeklődő. Könyvritkaságot keresők azonban ritkán fordultak meg nála, ezért azt is kevesen tudták, hogy az igazi értékeket az épület hátsó traktusában lévő tágas szoba rejti. Ide csupán pár kivételezett térhetett be, ők is leginkább előre bejelentkezve vagy ajánlásra.

A külső üzlettérből egyetlen ajtó nyílott, ez keskeny folyosóra vezetett. Bal kéz felől csigalépcső kanyarodott a felső szintre, ahol az idős antikvárius lakása volt hálószobával, fürdővel, kis konyhával.

A folyosó a kuriózumok igazi tárházába torkollott. Itt már nyoma sem volt kosznak, piszoknak, rendetlenségnek. Lakkozott vitrines szekrények mögött könyvritkaságok sorakoztak, és mindent áthatott a régi papírívek, pergamenek varázslatos illata. Első kiadású, latin, angol, francia, német nyelvű kötetek húzódtak meg üvegfedelű asztalkákban; pácolt fapolcokon bőrkötésű könyvek álldogáltak egymás mellett, de jól elkülönítve; nyitott szekrények fakkjaiban pergamentekercsek halmozódtak gúlákban. Modern légkondicionáló gondoskodott a megfelelő hőmérsékletről, külön berendezés szabályozta a helyiség páratartalmát. A bejárattal szemközti falban süllyesztett széf lapult, amelyet egy nem túl híres festő jellegtelen, de eredeti képe takart.

A széf kincset rejtett!

Igazándiból kettőt is, bár a legtöbben az egyiket méltányolták volna csupán. Ez a Don Quijote de la Mancha 1617-ben, Barcelonában kiadott első egyesített kiadása volt.

Cervantes művét elsőként két részben adták ki. Az első részt 1605-ben, a folytatását pedig 1615-ben. Adam Banks azon kevés számú kiadás egyikét birtokolta, amelyben a két rész egyesítve jelent meg. A könyvritkaság annyit ért, mint a Portobello Road valamennyi épületének értéke együttvéve. Talán még többet is.

A széfben akadt még egy díszesen faragott tok.

A világon páran tisztában voltak vele: az antikváriusnak a tulajdonában van egy példány a vagyont érő Don Quijote de la Manchából.

De Adam Banksen kívül azt senki sem tudta, hogy a dobozkában mi lapul.

* * *

Az öreg antikvárius nem élt többet hatvanöt évnél, de legalább nyolcvannak tűnt. Ez azonban csak a látszat volt: hanyag, lompos öltözete vasizmokat takart. Fiatalabb korában az SAS-nél, a Brit Hadsereg különleges alakulatánál szolgált. A rendszeres napi testedzést idősebb korában sem hanyagolta el: a fekvőtámaszok, a reggeli három mérföldes futások és a hálószobájában felfüggesztett bokszzsák félórás püfölései nem hiányozhattak a napi rutinjából. Az antikvárium nyitására azonban rendszeresen visszavedlett barátságtalan, udvariatlan öregúrrá, aki a fizikai megerőltetés legcsekélyebb jeleit sem mutatja.

Fiatalon, húszévesen nősült. Felesége tizenhét év házasság után hagyta el, mert képtelen volt tovább elviselni a katonai szolgálatával járó hosszú távolléteket. Amikor Mary elköltözött, azonnal leszerelt. Ezt annál is inkább meg kellett tennie, mert tizenhat éves lányáról ettől kezdve neki kellett gondoskodnia, neje a bőröndökkel együtt ugyanis a lányt nem vitte magával. Nem bizonyult jó apának: Lisa huszonöt évesen gyermeket szült egy ismeretlen férfitól.

Életének legszörnyűbb napja volt, amikor lánya meghalt a szülőágyon. Akkor őszült meg egyetlen éjszaka leforgása alatt.

Unokája, Alice volt a szeme fénye. Elveszítette a feleségét, a lányát, így minden szeretetét Alice-re ontotta. Próbált jobb nagyapa lenni, mint amilyen apa volt. Talán sikerült neki. Unokája, ez az okos, csinos, kedves és mindig mosolygó tünemény az Oxfordon tanul, nem is akárhogy: ösztöndíjával teljesen önellátó lett. Hetente meglátogatja, ilyenkor elmennek vacsorázni, ő pedig végre lecserélheti a házsártos antikvárius álarcát a boldog, fiatalos nagyapa maszkjára.

Mert az öregúr tudta, a kedves nagypapi figurája is csak póz, még akkor is, ha ez jólesik mindkettejüknek. Apja helyett apja volt a lánynak, nevelte, szerette, a tenyerén hordozta, és mindent megadott volna neki, ami emberileg lehetséges, de...

Adam Banks igazi valója, feladata más.

Ő volt az Őrző.

* * *

A férfi, aki azon a napon átlépte az antikvárium küszöbét, elegáns, sötétkék öltönyt viselt. Őszülő, hátrafésült hajával és napbarnított arcával úgy nézett ki, mint valami filmsztár. Zakója hajtókájába fehér szegfűt tűzött, bár ez már egyáltalán nem volt divatos. Belső zsebéből aranykeretes szemüveget húzott elő, majd komótosan az orrnyergére illesztette. Ez tekintélyt parancsoló külsőt kölcsönzött neki: ha fehér köpeny lett volna rajta, mindenki orvosnak hiszi, esetleg szappanoperában orvost játszó színésznek.

Adam Banks, amikor megpillantotta a jövevényt, felkecmergett kényelmetlen székéről, amelyen eddig a sarokban gubbasztott. Alaposan szemügyre vette az öltönyöst, aztán rekedtes hangon elkiáltotta magát:

– Kérem, hagyják el az üzletet! Ebédszünetet tartok!

A boltban őgyelgő turisták meglepődve pillantottak fel a kezükben tartott könyvekből. Csupán ketten voltak, egyikük – kövér, szalmakalapos, napszemüveges, csiricsáré ruhába öltözött asszony – hangot is adott nemtetszésének:

– Ebédszünetet?! Hiszen már fél négy van!

– Én ilyenkor szoktam ebédelni! – meredt rá szúrós tekintettel az antikvárius. – Talán nem tetszik, nagysád?

A nő Adam szemébe nézett. Valami ijesztőt olvashatott ki belőle, mert letette a közel-keleti útikönyvet, amit addig lapozgatott, és az ajtóig hátrált. Ott még olyasmit motyogott, hogy „Micsoda viselkedés ez, kérem! Felháborító!”, aztán sarkon fordult, és kiviharzott az üzletből.

A másik érdeklődő – fiatal egyetemista lehetett hosszú hajjal, szőrös lábszárát kivillantó farmerben, saruban – végignézve az iménti szóváltást, hang nélkül követte a túlsúlyos hölgy példáját.

– Mi a fenét keresel itt, Bertolli? – sziszegte Adam az öltönyös felé, amikor kettesben maradtak. Lassan a bejárati ajtóhoz ballagott, és megfordította a „NYITVA” táblát.

– Megváltozott, ezredes úr, amióta nem találkoztunk! – mosolygott a látogató.

– Ne szólíts így! Nem látsz a szemedtől? Egyszerű antikvárius vagyok.

– No persze! Én meg a dalai láma! Aki egyszer felvette az SAS uniformisát, örökre katona marad.

Adam Banks nem szólt semmit, csak ökölbe szorította kezét a nadrágja zsebében.

– Hallottam a lányod haláláról. Részvétem! – folytatta az öltönyös, bár egyáltalán nem látszott rajta, hogy szemernyi részvétet is érezne.

– Nem kell az együttérzésed! Takarodj a boltomból! – süvöltött az antikvárius, miközben érezte, az adrenalin szétfeszíti az ereit.

Bertolli felemelte a kezét.

– Csak nyugalom, Adam! Üzleti ügyben jöttem.

– Nem kérek a kétes ügyleteidből! Még egyszer mondom, kifelé! Akarod, hogy nyomatékosítsam?

– Csak nem akarsz fegyvert fogni rám, Adam?! Hol marad a bajtársiasság?!

– Te nem vagy a bajtársam! Sőt, egyetlen kommandósnak sem lehetsz a bajtársa azok után, hogy hagytad meghalni a fiúkat abban a tűzfészekben, harminchat évvel ezelőtt!

– Ne merengjünk a múlton, ezredes! Elmondom, miért jöttem, megalkuszunk, és már itt sem vagyok! Rendben?

– Meglátjuk! – felelte Adam Banks harciasan, de azért lazított kissé a tartásán.

– Az Anna Karenina 1881-es moszkvai kiadását keresem. Tudom, ha fellelhető, egyedül te vagy képes segíteni.

Adam Banks nem válaszolt rögtön. Gondolatai sebesen jártak. Bertolli mint antik könyvek felhajtója? Lehetséges lenne? Nem valószínű. Valami irtózatos disznóság lappanghat a háttérben. Hogy megtudja, micsoda, látszólag bele kell mennie a játékba.

– Tegyük fel, hogy valóban tudok segíteni.

– Talán van is belőle példányod?

Az öregember nagyot sóhajtott.

– Gyere vissza este kilencre! Meglátom, mit tehetek...

– No, ezt már jobban szeretem! – vigyorgott Bertolli, majd udvariasnak cseppet sem nevezhető mozdulattal meghajtotta derekát Adam Banks előtt. A nevetséges pukedli után felegyenesedett, és hátát mutatva a dühös öregembernek az ajtóhoz lépett. Ott megfordult, majd gúnyosan visszakacsintott:

– Akkor kilenc óra! Fel ne dobd addig a talpadat, vénség! Úgy nézel ki, mint aki nem éri meg az estét!

Hahotázása még sokáig ott csengett az öregember fülében.

* * *

Az antikvárius este hatkor bezárta az üzletet, majd felballagott kicsiny lakásába. Levetette kopott, fekete öltönyét, és tréningnadrágot húzott. Háromnegyed órát ütötte a bokszzsákot, miközben Bertollit képzelte a helyére. A gyűlölet és a düh úgy árasztotta el, mint a tenger dagálykor a föveny homokpadjait. Amikor öklének bütykei már sajogtak, lezuhanyozott. Leborotválta kecskeszakállát, tövig vágta hosszú körmeit, és nullásgéppel rövidre nyírta gondozatlan, ritkuló haját. A tükörbe pillantva az öregedő, de még mindig sármos Bruce Willis nézett vele farkasszemet. Nyoma sem volt az elhanyagolt, topisan öltözködő, nyolcvannak tűnő aggastyánnak, aki nap mint nap elijesztette a boltjába betérőket.

A nappaliba visszatérve kényelmes farmert és pólót vett fel, aztán whiskyt töltött magának. Elmerengve a régmúlt időkön, várta, hogy Bertolli megérkezzen.

Adam Banks előkelő brit családból származott, bár ezt inkább hátránynak érezte, mint előnynek. Tanulmányai során mindvégig azon igyekezett, hogy családi háttere véletlenül se befolyásolja előmenetelét. A sportban ezt maradéktalanul megvalósíthatta. Cambridge-ben, ahol ókori történelmet és világirodalmat hallgatott, kiválóan lovaspólózott, vívott, evezett és krikettezett. Hogy mégsem történész vagy irodalmár, esetleg profi sportoló lett belőle, arról Bertolli tehetett. Olasz származású barátja unszolására jelentkezett a seregbe. Ott ezredesi rangig vitte, amikor leszerelt.

Lánya halála után végre megvalósíthatta álmát: könyvritkaságokkal kezdett foglalkozni, és még mélyebben ásta bele magát azon területbe, amely addig csak hobbijául szolgált. Igen költséges gyűjteményét örökségéből és bőséges életjáradékából fedezte. Nem élt nagy lábon: vállalkozása fenntartása mellett csak az unokájára költött. Megtanult németül, franciául, spanyolul és oroszul, idősebb korára tökéletesen beszélte a latin nyelvet. Úgy érezte, végre megállapodott; megpihenhet, elfelejtheti a kommandós bevetéseket, a véres tűzharcokat, a meg nem mentett túszokat, az őrjöngő terroristákat. A sötét emlékképeket tisztára törölhetik az Alice-szel együtt töltött boldog órák, a megsárgult papírlapok vagy pergamenek lapozgatása.

És most, Bertolli megjelenésével, elemi erővel törtek elő a homályból a múlt kísértetei!

Kilenc előtt tíz perccel csengettek. Adam legyalogolt az üzletbe, majd sarkig tárta a bejárati ajtót Bertolli előtt. A férfi ugyanazt az öltöny viselte, mint délután, csupán a fehér szegfű kornyadozott zakója hajtókáján. Az antikvárius szótlanul mutatta az utat fel a csigalépcsőn, lakása nappalijába.

– Mintha kicseréltek volna – kezdte a beszélgetést Bertolli, amikor invitálás nélkül lehuppant a bőrfotelbe, a dohányzóasztal mellé.

– A te szádból még ez sem hangzik bóknak – dörmögte Adam.

– Nem kínálod meg semmivel régi cimborádat? – mosolygott a vendég.

– Nem vagyunk cimborák! Régen azok voltunk, de aztán te gyáván megfutamodtál, hátrahagyva három embert a tűzvonalban!

– A hadbíróság előtt feleltem a tettemért!

– És a lelkiismereted előtt?

– A terepszínű egyenruha megváltoztatja az embert – biggyedt le Bertolli szája.

– Téged mindenesetre megváltoztatott. Gazember lettél!

– Ki a fene vagy te, hogy ítélkezz felettem?! – szegezte a kérdést a látogató az antikváriusnak.

– Térjünk a tárgyra, mielőtt elszabadulnának az indulataim! – ajánlotta Adam Banks. Úgy markolta a kanapé karfáját, hogy elfehéredtek az ujjpercei.

– Kiszáradt a szám, ezredes! Töltenél egy gint tonikkal?

Az antikvárius egy pillanatig habozott, aztán felállt, és hátat fordítva Bertollinek a kis bárszekrényhez lépett. Amíg az italt keverte, vendége a zakója belső zsebébe nyúlt, és apró kapszulát vett elő. Tartalmát villámgyors mozdulattal Adam whiskyjébe ürítette. Mire az idős ember visszafordult, pohárral kezében, Bertolli már aranykeretes szemüvegét törölgette, és a dohányzóasztalra maga elé helyezett papírlapot tanulmányozta elmélyülten.

– Köszönöm! – mondta, nagyot kortyolva a felé nyújtott gin-tonikból. – Mint délután már említettem, az Anna Karenina 1881-es moszkvai kiadása érdekelne.

– Drága dolog – ült vissza Adam a kanapéra.

– A pénz nem számít! A megbízóm azt mondta, bármeddig elmehetek az alkuban.

– Nincs alku! Egyetlen ár van.

– Ezek szerint akad a tulajdonodban ilyen…

– Mondjuk, hogy rendelkezem a kötettel.

– Halljam az árat!

Adam Banks megmondta. Bertollinek szeme sem rebbent.

– Megveszem!

– Nem fogadok el csekket!

– Rendben! Holnap elhozom a készpénzt! Szeretném látni a könyvet! Előbb azonban koccintsunk az üzletre! – emelte fel Bertolli a poharát.

– Én veled nem koccintok már semmire – válaszolta nyugodtan az antikvárius, de azért aprót kortyintott whiskyjéből.

Nem telt bele pár másodperc, Adam Banks eszméletlenül bukott a dohányzóasztalra, vendége elégedett mosolyától kísérve.

3

Boston, 2018. június 7.

Seth Griffin, az FBI bostoni irodájának különleges ügynöke nem aludt jól az éjszaka. Az igazság az, hogy 2006. augusztus 18-a óta egyetlen éjszaka sem aludt jól. Immáron több mint tíz éve! És erről a savannah-i városi rendőrség őrmestere, Ted Winston tehetett!

Ha esténként lehunyta a szemét, ugyanazok a képek ismétlődtek előtte. Újra és újra azt élte át, amit azon az elátkozott, augusztusi estén.

Griffin abban az időben még az FBI savannah-i irodáján dolgozott, üldözte a szövetségi bűnözőket, terrorista sejteket, kábítószer-csempészettel és -terjesztéssel kapcsolatos ügyeket göngyölített fel, két államközi sorozatgyilkost is letartóztatott, Sarah Nox rendőrnyomozónak udvarolt, baseballmeccsekre járt, és viszonylag jól érezte magát. Aztán ennek a kellemes állapotnak Teddy Winston véget vetett!

2006. augusztus 18-án, délután kettőkor Griffin még az irodában csépelte a számítógép billentyűzetét – egy jelentést kellett befejeznie –, amikor megszólalt az asztalán a telefon. Teddy Winston rendőrőrmester jelentkezett. Beszámolt róla, hogy végre Enrico Lopez nyomára akadtak.

Az FBI Enrico Lopezt gyanúsította három szurkolólány megfojtásával. Bár a keleti parton, két államban elkövetett gyilkosságok nem mutatkoztak rituális bűneseteknek, kétség sem férhetett hozzá, hogy ugyanazon illető követte el mindegyiket. A nyomozás során Enrico Lopezre terelődött a gyanú, legalábbis a – csakis közvetett – bizonyítékok egy része az ő személyére utalt. Lopezt azonban még egy kihallgatás erejéig sem tudták őrizetbe venni, mert eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Lopezt az FBI és a helyi rendőrség is kereste, ez idáig eredménytelenül. Úgy tűnt, a savannah-i rendőrség most mégis előbb akadt a nyomára, mint az FBI – inkompetenciája ellenére, amely hozzá nem értést Griffin tulajdonított a szervezetnek (és bőszen hangoztatta is), mindannak dacára, hogy Winstont régről ismerte, és Sarah Nox a barátnője volt.

A savannah-i S.W.A.T.-egység jelenleg a mit sem sejtő gyanúsított rajtaütésére készült. Griffin figyelmeztette Winstont, hogy Enrico Lopez az FBI kompetenciája. Winston megígérte – ahogy ezt korábban már megbeszélték –, hogy a savannah-i rendőrség az akció vezényletét az FBI-nak adja, de ragaszkodnak ahhoz, hogy ők kapják el a „nyomorult férget”, ahogy Teddy Enrico Lopezt – Griffin szerint is – találóan jellemezte.  Griffin letette a telefont, és kopogás nélkül viharzott be az irodavezetőhöz.

Az FBI savannah-i irodájának vezetője hatalmas íróasztala mögött terpeszkedett, a monitorját bámulta, és szemmel láthatólag nem csinált semmi hasznosat. Túlsúlyos volt, kopaszodott, sok dioptriás szemüveget viselt, és a megfelelő fizikai erőnlét legkisebb jeleit sem mutatta. 

– Mi történt? – mordult az ügynökre.

– A rendőrség megtalálta Enrico Lopezt.

– Kit?

Griffin felsóhajtott. Régóta tisztában volt vele, hogy a savannah-i FBI-vezető legalább annyira inkompetens, mint a városi rendőrség.

– Enrico Lopez eléggé régen áll már az első helyen az FBI körözési listáján – mutatott az irodavezető háta mögött függő parafa táblára, amelyen körözött bűnözők fotói sorakoztak.

A kövér ügynök nehézkesen megfordult, végre valami értelem költözött a tekintetébe.

– Ah… Igen… Nos, Griffin, vigye magával Borden ügynököt, és irányítsa az akciót! Úgy emlékszem, így beszéltük meg annak idején a rendőrfőkapitánnyal…

– Köszönöm, uram! Jól emlékszik! Pontosan erre gondoltam én is. Írassa meg a parancsot!

Az irodavezető kiszólt az asszisztensének. A hölgy, aki Griffin megítélése szerint már az első világégést megelőzően is élt, nehézkesen legépelte a parancsot, amelyet az ügynök hitelesíttetett. Szólt Bordennek, aztán elindultak a savannah-i rendőrkapitányságra.

Enrico Lopez a River Street egyik bérlakásában húzta meg magát, egy ötemeletes tömb legfelső szintjén. A rajtaütésre az esti órákban került sor. A rövid akció eredményét még rövidebben össze lehetett foglalni: Teddy Winston szíven lőtte Smith & Wessonjával Lopezt, aki a kórházba szállítás közben életét vesztette. Bebizonyosodott, hogy a gyanúsítottnak a harmadik gyilkosság időpontjára alibije van, és mivel az FBI szakértői szerint mindhárom pomponlányt ugyanazon személy fojtotta meg, adódott az egyértelmű következtetés, amely szerint Enrico Lopez ártatlan volt.

Seth Griffin önmagát vádolta egy vétlen fiú meggyilkolásáért. Ő szervezte és vezette a rajtaütést, ezáltal az ő lelkén szárad Enrico Lopez halála. Sarah Nox, aki nem vett részt a balul elsült akcióban, próbálta megnyugtatni:

– Seth, kérlek, ne vádold magad!

– Öltél már ártatlan embert? – szegezte a kérdést Griffin a barátnőjének.

– Nem, de…

– Akkor fogalmad sincs, mit érzek!

– Nem te lőtted le Enrico Lopezt! Teddy volt a hibás…

– Nem okolhatok mást! Én vezettem az akciót, tehát az én felelősségem.

– Ez hülyeség, Seth! Nem vállalhatod a felelősséget olyasmiért, amit nem te követtél el!

– Sarah, kérlek, hagyj békén! – vakkantotta Griffin. Elfordult a barátnőjétől, és bekapcsolta a tévét.

– Ügynök vagy, az istenért! Te is tudod, hogy történnek balesetek. Ted Winston félreértette Lopez váratlan mozdulatát. Megesik az ilyen…

– De nem az én akcióm során! – morogta az ügynök, majd úgy tett, mintha teljességgel lekötné az Animal Planet műsora, ahol a gepárd épp széttépett egy gazellát, amelyet rövid üldözés után ejtett el. Úgy érezte, az ő lelkét is hegyes szemfogak és karmok marcangolják.

Egy idő után Griffint már saját munkatársai is kezdték sanda szemekkel méregetni. Sajnálkozó tekintetek fogadták, amikor reggelente belépett a savannah-i iroda ajtaján, vagy amikor mindenkit maga mögé utasítva vállalt el erőn felüli küldetéseket, utazásokat, éjszakai megfigyeléseket. Egyre kevesebb időt töltött otthon, sokkal többet munkával. Sarah Nox egy darabig próbált megértő lenni, majd óvatosan megpendítette Griffin előtt a megoldást:

– Seth! Szerintem kérelmezhetnéd az áthelyezésedet…

Az ügynök értetlenül nézett rá.

– De hát… Ideköt bennünket minden…

– Mi kötne ide? Munkát, te meg én, találunk másutt is. Házat is tudunk bérelni – mosolygott a barátjára, majd hozzátette: – Barátaid már úgysincsenek…

 Griffin elgondolkodott. Sarah-nak igaza van, jót fog tenni a környezetváltozás. Mindketten kérelmezték az áthelyezésüket Bostonba, ahol Sarah Nox szülei éltek.

Amikor az új lakás és az új munkahely nyújtotta kezdeti varázs elmúlt, Griffin visszaesett megszokott letargiájába. A búbánat régi barátként ölelte keblére.

– Vasárnapra áthívtak a szomszédok grillezni – próbálkozott több ízben is a barátnője.

– Menj nyugodtan, én inkább itthon maradok…

– Végre van egy nap, amikor nem leszel szolgálatban, és a négy fal között akarsz kuksolni?

– Meccset szeretnék nézni! – bámult maga elé Griffin.

– Nem, te ismét el szeretnél merülni az önsajnálat mocsarába…

Sarah-nak igaza volt. Most, egyedül fekve a nagy franciaágyban elgondolkodott az elmúlt tizenkét esztendőn. „Elég ebből! Holnaptól másként lesz!” – határozta el magát. Persze, kimondani könnyebb volt – meg is tette már jó párszor –, mint véghezvinni. Megunta az álmatlan éjszakákat, a lidérces emlékképeket. Felismerte a tüneteket, nem volt kétséges, hogy beteg. Sarah biztatása, hogy menjen pszichológushoz, falra hányt borsó maradt. A lelki kivizsgálás és terápia nem igazán volt elfogadható alternatíva. Egyfelől méltóságán alulinak érezte a kezeléseket, másrészt a terápia – ha híre megy – csak a munkája rovására lett volna írható.

Griffin egy idő után már az igazán fontos dolgokra sem tudott koncentrálni, az élet elveszítette számára minden szépségét. Nem volt képes élvezni az összejöveteleket, kerti partikat, barátai elkerülték.

Végül a barátnője, Sarah Nox is elhagyta.

Griffin evett, de nem érzett ízeket. Élt egyik napról a másikra, de nem voltak már vágyai, céljai. Úgy tekintett magára, mint fuldoklóra, aki csak nagy ritkán képes a felszínre törni egy-egy korty levegőért. Napjait bávatag önmarcangolással töltötte, és képtelen volt megnyugvást találni.

* * *

Griffin hajnali egykor végre elaludt.

A hajó! Már megint a hajó! Hatalmas óceánjáró! Kabinok sora, hosszú fémfolyosók, pislákoló mennyezeti fények, lépcsők, kiismerhetetlen zegzugok. Ő rohan legömbölyített szegélyű átjárókon keresztül, közben fémes ropogás hallatszik, és emberek sikoltoznak.

Keres valamit! Vagy valakit!

Keskeny járaton fut végig, a végében csigalépcső. A feljárónál elreteszelt vasrács. Itt nem juthat át! Vissza az elágazásig! Másik folyosón vágtat, szemből férfiak és nők szaladnak az ellenkező irányba. Egy magas, izmos férfi hálóköntösben kis híján fellöki. A fémfalhoz lapul, nehogy elsodorják. A talpán nedvességet érez. Lepillant, és nem hisz a szemének. Felkiált elkeseredésében.

Griffin felriadt a hagymázas álomból. Kábán az éjjeliszekrényén álló vekkerére nézett: hajnali fél négy!

Nem először törtek rá ezek a képek, az elmúlt napokban a savannah-i balul elsült rajtaütés végzetes eseménysorozata lassan átadta helyét a hajón történő őrült rohanásnak. Nem tudta mire vélni, életében nem utazott még óceánjárón.

Griffin felkelt, letusolt, tiszta inget vett elő. Felcsatolta hónaljtokját, ellenőrizte fegyverét, majd a Glock .38-ast a tokba csatolta. Magára kapta fekete öltönyét, zsebre vágta mobiltelefonját – hiába várta, hogy Sarah-tól SMS érkezzen, bár ő rengeteget írt neki, és még több üzenetet hagyott a rögzítőjén –, majd kiballagott a lakásból. Először úgy gondolta, céltalanul kanyarog egyet a városban, esetleg beül valamelyik hajnalig is nyitva tartó csehóba, ahol nem nézik ferde szemmel a rendvédelmi erők tagjait. Amikor a volán mögé ült, már tudta, hogy ismét a Pickwick Parkba fog menni. Mielőtt Sarah Nox elhagyta volna, itt kérte meg a lány kezét. Nem csodálkozott, hogy a barátnője gondolkodási időt kér.

A Pickwick Park a természetbarátok és a kikapcsolódni vágyók kedvelt piknikezőhelye volt. Bostontól körülbelül tíz mérföldre terült el több száz hektáron. Az utóbbi hónapokban gyakorta látogatott ide szokatlan időpontokban, de leginkább pirkadatkor, amikor – sok forgolódás után – már képtelen volt ismét elaludni.

Griffin a liget egyik keleti bejáratánál állt meg. A parkolóból már előtűnt a park zöldellő fáival, apró, fehér kaviccsal borított ösvényeivel, bokrokkal körbevett belső terén homokozókkal, libikókákkal, színesre mázolt mászókákkal.

Besétált a parkba, és megkereste a padot, ahol annak idején elővette a jegygyűrűt, modorosan letérdelve Sarah Nox előtt. A liget kihaltnak látszott; hajnali négykor nyoma sem volt az andalgó szerelmespároknak, a visítozó gyerekeknek, a padokon önfeledten beszélgető, babakocsikban csöppségeket ringató anyukáknak, sakkozó nyugdíjasoknak.

Griffin leült a padra, lehetőség szerint kényelmesen elhelyezkedett.

Aztán csak bámulta a hajnali derengésbe burkolózó fákat, bokrokat.

A horizonton a felkelő nap első sugarai játszadoztak…

Második fejezet

A JÖVENDŐMONDÓ, A GRÓFNŐ ÉS

A MAFFIÓZÓ

4

Római Birodalom, Kümé, i. e. 54.

Hosszú, föld alatti alagút vezetett Szibülla barlangjába. A kilencéves Marcus Vipsanius magányosan ballagott a keskeny folyosón, egyre szűkülő tekintettel bámulta a tenger felőli oldalon vájt ablaknyílásokon beszüremlő világosság fény-árnyék játékát. Torkát rettegés szorongatta, szíve nyugtalanul zakatolt mellkasában.

Ismerte Szibülla történetét, mint minden római gyerek.

Az örök életű jövendőmondó egy halász és egy nimfa lányaként látta meg a napvilágot. Már gyermekkorában is versekben jósolt, a bekövetkező események pedig mindig igazolták látomásait. Gyönyörű nővé serdült, rajongók és udvarlók hada vette körbe. Valahányuk közül kitűnt Apollo. A napisten üldözte, mindent megtett, csak övé lehessen az imádott hölgy. Szerelméért cserébe azt ígérte, annyi évig élhet, amennyi szem van egy marék porban. A homokszemek száma ezer is megvolt, de miután a lány az évei mellé elmulasztott ifjúságot kérni, az öregség és a kor megtörte. Végül egyetlen vágya maradt: a halál!

És Marcus most azzal a Szibüllával készült szembenézni, akit sosem ér el a végzet, örökké fog élni, jóslatait versekbe szedni és ebben a barlangban létezni, míg világ a világ.

Amióta tudta, hogy apja elviszi Kümébe, megismerni az eljövendőt, gondolatai csak a jósnő körül forogtak. Hogy nézhet ki? Milyen a hangja? Milyen jövőt ígér majd neki? Lehet, hogy saját halálának időpontját is megtudja majd? Ez lenne a legszörnyűbb! Álmatlanul forgolódott kényelmes kerevetén, elment az étvágya, nem tudott senkivel hosszabban beszélgetni. Nagyon szeretett rajzolni,  érdekes formákat alkotni, kitalált épületek ábráit karcolni a viaszba stílusával – a hosszú, vékony fémpálcával, ami játéknak sem volt utolsó. Az utazás előtt azonban nem volt hangulata ezekhez.

Rosszkedve tovább fokozódott, amikor apjával megálltak a barlang éhesen ásítozó, sötét bejárata előtt.

– Innentől egyedül kell menned! – mondta az idősebb Vipsanius.

– Biztos, hogy nem kísérhetsz el? Legalább az alagút végéig – rimánkodott Marcus.

– Ne akard magadra haragítani a Szibüllát! Főként ne az isteneket!

– Nem fog meglátni! A belső terem előtt visszafordulhatsz.

– A jósnő mindent lát! Azt is tudja, hogy most a barlangja előtt állunk, sőt azt is, miről beszélgetünk! Lehet, hogy már ezzel is magunkra vonjuk átkait! Indulj, Marcus! Légy büszke! Nem mindenki léphet Szibülla elé!

A fiú viszont nemigen kért a megtiszteltetésből. Bárhol szívesebben lett volna most, mint itt, a tengerpart sós párájától nyirkos falak között. Még pár lépés, aztán a belső csarnokhoz ér. Ha szerencséje lesz, Szibülla elő sem bújik, úgy megharagudott rá a gyávasága miatt. Nem, ez még rosszabb! Akkor vissza kellene térnie apjához, és lehajtott fejjel, lesütött szemmel, szégyenkezve elhebegni neki: a jósnő arra sem méltatta, hogy szóba álljon vele. Inkább jöjjön, aminek jönnie kell!

Megérkezett a medencékhez. Úgy tudta, Szibülla ezek vizében tisztul meg a jövendölés előtt. Belenézett az egyikbe: ijedt fiú arcát tükrözte vissza a felszín. Igyekezett erőt venni magán, valami bátorságfélét meríteni, úrrá lenni félelmén.

A járat véget ért, Marcus egy négyszögletes alaprajzú, boltíves helyiségbe lépett.

Szibülla ott állt a terem közepén. Egész testét hófehér lepel borította, arcába széles kámzsa hullott. Nem volt alacsony, de magas sem, bár a fiú ezt nem tudta jól fölmérni a barlang félhomályában. A bő köpeny redőkben hullott alá, semmi nem árulkodott arról, hogy viselője nő lenne. Marcus az arcát nem láthatta a csuklya alatt, a megszólaló érces hang – amit a csarnok falai fölerősítettek – árulkodott egyedül a koráról. „Csakugyan több százéves lehet!” – gondolta a gyerek.

– Marcus Vipsanius! Eljöttél hát, hogy megtudd a jövőd!

A fiú tanácstalanul ácsorgott, nem tudta, mit válaszoljon. A legjobbnak látta, ha csendben marad.

– Az eljövendő csupán hályog a jelen szemén. A mának mocskait a jövő esői mossák el. Egyedül a múlt, csak a múlt nyugodt víztükör. – Szibülla hátravetette köpenye kámzsáját, Marcus pedig megpillantotta a legrettenetesebb arcot, amit eddigi kurta életében látott. „Akár a színészek által viselt maszk a görög tragédiákban” – jutott eszébe.

A jósnő bőre olyan szürke volt, mint a tűzhelyek hamuja. Szemei helyén a sötét lyukak két széndarabnak tűntek, melyeket redős homloka alá tapasztottak. Keskeny ajkú száját nagyra tátotta, mintha elnyelni készülne látogatóját. Fehér ínyét fekete szilánkok csipkézték. Arcát fekélyek, bibircsókok tarkították; elfertőződött sebhelyek hagytak maradandó nyomot széles karvalyorrán. Hosszú, mocskosszürke haja csimbókokban hullott vállára.

Marcus lemerevedett az iszonyattól, de Szibülla ügyet sem vetett a rémületére.

– Hallani akarod hát?

– Igen… – dadogta a fiú.

Pár percig nem történt semmi. Aztán a jósnő teste megremegett, görcs futott át végtagjain. Szeme kifordult, csontfehér ürességgel révedt a végtelenbe. Dereka megcsavarodott, karja, lába hevesen rángott. Ledobta magáról a leplet, alatta piszkos tunikát viselt. Vállpántjai félrecsúsztak, a koszos hajtincsek pedig ostorként csaptak a meztelen, csontos vállakra, ahogy a fejét vadul vetette előre, hátra, jobbra, balra.

Marcus elszakította tekintetét az őrjöngés látványától, de a szeme sarkából időnként vissza-visszapislantott a vitustáncra, amely nem akart véget érni. Szibülla szája habzott az eksztázisban, és amikor a fiú már-már azt hitte, a jósnőért mégiscsak eljött a halál, földöntúli hang harsogta be a termet. A legfélelmetesebb, hogy a zengzet nem a jövendőmondó szájából jött, hanem a falakból, a boltívekből áradt. De az is meglehet, hogy Marcus agyában születtek meg a szavak és álltak össze mondatokká.

Orkán kél a tengereken,

Föltámad majd a halál,

Testvér testvér ellen ugrik,

A hős győzelmet talál.

Harcossá így lesz a gyermek,

Az oroszlán oldalán,

Márványból templomot emel,

Bőség vár vihar után.

Ágyékának két gyümölcse,

Caesar mellett, caesart szül,

De más célt kerget a léte,

Kiviláglik mind közül.

Két alak jő a homályból,

Időt ád az egyikük,

Darabot visz el a másik,

Nem billen ki mérlegük.

Miközben a hangok ott dörömböltek a fiú fejében, valami erő arra kényszerítette, hogy Szibülla kifordult szemébe nézzen. A csontszínű tekintet függönye mögött képek kavalkádját pillantotta meg: katonák sorakoztak tömött falanxokban, liburnák{1} hasították a vizet, ünneplő tömegek vonultak az utcákra, babérkoszorú került egy fejre.

A jósnő olyan hirtelen tért vissza az önkívületi állapotból, hogy Marcus először észre sem vette révületében. Apró teste remegett, a hangok és a képek még ott keringtek az agyában.

– Most menj, Marcus Vipsanius! – szólalt meg Szibülla.

A fiú tétován megfordult, és a folyosó felé vette az irányt.

Úgy érezte, nem ura lépteinek, egyáltalán önmagának.

* * *

Apja a barlang bejárata előtt várta.

– Nos? Fogadott Szibülla?

– Igen… – dadogta Marcus.

– Jövendölt neked?

– Igen…

– Akkor minden rendben van!

A jóslat szavai egytől egyig beleégtek a fiú emlékezetébe.

– Nem hiszem, hogy lenne értelme.

Idősebb Vipsanius átkarolta a fia vállát.

– Mindennek van értelme, Marcus! Szibülla száján keresztül az istenek szóltak hozzád! Ha hazatérünk Rómába, áldozatot mutatunk be Jupiternek. Kifejezzük köszönetünket és hálánkat. Ez a legkevesebb, amit egy halandó megtehet!

– A jósnő… A jósnő azt mondta… A jövendölés úgy szól…

– Állj! – emelte föl a kezét az apa. – Nem akarom hallani! Ez a te jóslatod, másnak nincs köze hozzá!

– Segítened kell az értelmezésében!

– Minden értelmet nyer, ha eljő az ideje. Ne siettesd a holnapot! Ahogy lépdelsz előre, minden világossá válik, minden kitisztul.

Marcus Vipsanius Agrippa ebben erősen kételkedett.

5

Anglia, Kensington-major, 1912. április 1.

Tatiana Burroughs a szélnél is gyorsabban vágtatott, de a szívében horgadó fájdalmat nem tudta lehagyni.

Ma tizenkét éve, hogy az imádott férfi eltűnt az életéből. Freddy Burroughs úgy hagyta itt a földi árnyékvilágot, ahogy élt: lázadva, bátran, kiállva igaza mellett, ám bekötözött szemmel. Nem csatában, dobpergés közepette, hanem cölöphöz állítva, megbéklyózott kézzel.

Lord Kensington, amikor megmutatkozott előtte egyetlen lánya választottjának igazi valója, legszívesebben a fejét verte volna a falba, amiért a frigyre áldását adta. Bánta döntését, mint az a bizonyos ír szetter, amelyik kilencet kölykezett.

Tatiana Kensington egy bálon ismerte meg a szépreményű katonatisztet. Apját elégedettség töltötte el: a gyönyörű, de öntudatos, hollófekete hajú lány végre választott a kérők népes táborából! Burroughs főhadnagy előtt ígéretes karrier állt, és valószínűleg tábornoki rangig is vihette volna, ha ebben nem akadályozza meg túlméretezett büszkesége, fene nagy egója meg korai halála. A lord az előbbieket még megbocsátotta, az utóbbit viszont képtelen volt megemészteni, lévén, a felségárulásért kivégzőosztag elé állított tisztek ritkán hagyják környezetük becsületét folt nélkül.

Frederick Burroughs főhadnagy a második búr háborúban szolgált; leginkább kötelességből, mint meggyőződésből. Mélyen elítélte a brit külpolitika agresszióját, és ennek különböző fórumokon hangot is adott.

Tatiana messzemenőkig kiállt férje álláspontja mellett.

A századforduló évében a főhadnagy azzal múlatta szabadidejét – amikor épp nem a nejének körmölt Dél-Afrikából –, hogy leveleket írogatott Kitchener tábornoknak, amelyekben fölemelte szavát a helyi farmok lerombolása, a termés elpusztítása, valamint a civil lakosság kiéheztetése ellen. Ezeket a kilengéseit még – a harcban szerzett érdemei elismerése okán – elnézték, viszont amikor fegyvert emelt az egyik koncentrációs tábor parancsnokára, rögtönítélő hadbíróság elé állították, és rövid úton kivégezték.

Tatjanának a szíve szakadt meg a veszteségtől, apjának pedig a szégyentől. Hogyan fogja ezt a szennyest tisztára mosni? Lánya zokogva mutatta meg Frederick levelét, amiben férje meglehetősen tárgyszerűen írta le azoknak a táboroknak az embertelen körülményeit, ahová a búr nőket, gyerekeket és a gerillákat zárták. A lord ingerülten ütötte ki lánya kezéből a papírlapot, és még hónapokba telt, amíg megbékélt. Nem igazán tehetett mást, Tatjanát mindennél jobban szerette a világon!

„Az anyja vére!” – merengett el esténként Kensington lordja a hall kandallója előtt terpeszkedve, a legjobb minőségű brandyjét kortyolgatva, miközben a szájából előbodorodó szivarfüstbe révedt. Tatiana édesanyja, Anna Orlova, a cári arisztokrácia nagyasszonya sohasem szokta meg az angliai környezetet. Hozzáment a nyársat nyelt, de végtelenül művelt, kifinomult és kedves lordhoz, azonban csakis Szentpéterváron érezte otthon magát. Évente többször hazalátogatott, egy alkalommal pedig ott is maradt. Lord Kensington nem utazott utána. Annál sokkal jobban szerette a feleségét.

Tatiana kiskora óta nem látta az édesanyját. Nem kérdezett róla, nem kívánkozott hozzá, Oroszországba. Ha az anyja nem akarja látni, ő ugyan nem megy elébe! Anna Orlovával ellentétben, imádta az angol vidéki életet. Szerette a lovakat, az istállók trágyaszagú levegőjét, a friss szalma illatát, a zöld dombokat, lankákat, a Kensington-major kastélyát, a birtok épületeit, a padlások rejtette titkokat, a könyvtár antik köteteit, az inasokat, szobalányokat, szolgálókat. Kicsi korától kezdve ott téblábolt a lovak fölnyergelésénél, a szakácsnők mellett, amint pudingot főztek, az apja íróasztalánál, amikor a birtok könyvelését nézték át az intézővel. Nem volt kétséges: ha felnő, apja teljes mértékben rábízhatja majd a gazdaság irányítását. És nem csak azt!

A Kensington-major bőséges bevételeit nem a birtok és a messzi földön híres istállói szolgáltatták, hanem az a koncesszió, amelyet a lord a Kremmel Társaságnak ötéves periódusokban és tetemes járadék fejében átadott. A Kensington-uradalom alatt ugyanis hatalmas széntelért találtak. A feketeszén kiaknázására a Kremmel és Fia Társaság tett ajánlatot, amelyet Tatiana Burroughs ügyes alkudozással az egekig srófolt. Mr. Kremmel fogcsikorgatva hagyta el a majort az üzleti tárgyalás végén, miközben a lord bánatos képet vágva integetett a kocsifelhajtóról kigördülő automobil után, alig tudván visszafojtani elégedett mosolyát.

– Magasabb árat is megadtak volna érte – mondta lányának a könyvtárszobában.

– Lehet! – felelte Tatiana, bájos arcán gunyoros fintor táncolt. – De most csak eddig feszíthettük a húrt! Majd öt év múlva! Ha Kremmelék látják, hogy a szénbányákból tetemes hasznot húznak, már emelhetünk a járadék összegén. Úgy tervezem, a következő tárgyaláson a profit felét áruban kérjük. Addig leszerződünk a White Star Line hajótársasággal, a szenet nekik fogjuk értékesíteni. Így megduplázhatjuk a járadék összegét. A gőzhajók a legnagyobb szénfogyasztók.

– Neked aztán vág az eszed! – jegyezte meg a lord. – És mi lesz, ha nem tudjuk az összes szenet eladni?

– Új piacot keresünk! Szerintem az Államok ipartelepei fölszívják majd.

– Amerikába vigyük a szenet? – simogatta borotvált állát Kensington.

– Persze! A White Star Line teherhajóival. Ingyen!

– Miért fuvaroznának nekünk ingyen? – kételkedett a lord.

– Mert olcsóbban adunk nekik szenet. Messze a piaci ár alatt. Kikalkuláltam már. Nézd csak meg a számításaimat! Öt évre prognosztizáltam a tőzsdei árfolyamot – tolt papírlapot az asszony idős apja orra elé.

– A tőzsde kiszámíthatatlan. Te is tudod!

– Legyen ez az én kockázatom!

– Persze! Az én pénzemen! – dörmögött Kensington.

– Nyugi, apus! – ölelte át a lord nyakát Tatiana, és cuppanós puszit nyomott a homlokára.

– Ezzel mindig leveszel a lábamról. Ugye tudod?

– Tudom hát! – nevetett az özvegy. Megrázta fejét, hosszú, éjfekete haja rakoncátlan tincsekben hullott vállára.

* * *

Minden úgy történt, ahogy Tatiana eltervezte. A bányákból befolyt bevétel tovább gazdagította a Kensington-major bankszámláit. A lord elégedetten dörzsölgette a tenyerét. Jókedvére csupán egyetlen dolog vetett árnyékot: lánya hallani sem akart újabb házasságról! Apja már-már felhagyott a reménnyel, hogy a kastély termeinek csendjét majdan unokák kacagása, hancúrozása veri föl.

– Mi lesz így a birtokkal és a koncesszióval? – szegezte a kérdést minduntalan a lányának.

– Hogyhogy mi lesz? – kérdezett vissza Tatiana ma reggel is, mint annyiszor.

– Nem akarom, hogy ebek harmincadjára kerüljön a Kensington-major!

– Nyugodj meg, apus! Te is élsz, meg én is!

– De meddig, Tatiana? Meddig?

– Nem vagyok jós…

– Ha örökös nélkül megyünk el, a testvérem gyermekeié lesz a birtok! Vagy a bankoké! Egyik rosszabb, mint a másik. Az unokatestvéreid léhűtők egytől egyig! Lóversenyeken vagy kaszinókban fogják elherdálni az örökségüket!

– Ráérünk még ezeken gondolkodni – vetette közbe az asszony, gondolván, lezárhatja a vitát.

– Nem érünk rá! Hetven múltam, te pedig negyven!

– Köszi, hogy emlékeztetsz a koromra! – Tatiana szeme szikrákat szórt. – Értsd meg, Freddy emléke nem engedi, hogy más férfival kössem össze az életemet! Nincs senki, aki a nyomába léphetne!

– Én is úgy gondolom, senki sincs a környezetünkben, aki hazaárulásra vetemedne! – keményítette meg a szívét a lord.

– Freddyt egész életében a becsület vezérelte!

– Engedd meg, hogy emlékeztesselek: kurta élet jutott osztályrészéül!

Tatiana elsápadt, remegett a dühtől.

– Hallani sem akarok többet a témáról! – Ezzel az indulatos özvegy kiviharzott a könyvtárszobából. Odakint fölnyergelt, és elvágtatott a lovászok elképedt pillantásaitól kísérve.

Apja a legrosszabbkor hozta elő ismét az utódlás kérdését. Napra pontosan ma volt a férje halálának évfordulója. Miközben – férfimód megülve a lovat – észveszejtő tempóban vágtatott, azon gondolkodott, vajon az öreg lord elfeledkezett erről, vagy szántszándékkal vetette föl éppen most a szerinte elhibázott férjválasztását. „Elfelejthette – győzködte magát. – Az emlékezete már nem a régi.”

Freddy Burroughs képe jelent meg előtte, a délceg gavalléré, aki azon a bálon elsőként táncba vitte.

– Tetszik az egyenruha, Lady Kensington? – mosolygott rá a fess főhadnagy.

– Nem igazán. Pacifista vagyok.

– Nem fogja elhinni! Én is!

– Ezt valóban nehezen tudom elképzelni, lévén, ön katonatiszt.

– Ezt megvitathatnánk egy puncs mellett – próbálkozott Frederick Burroughs.

Tatiana gyanakodva méregette a jóképű főhadnagyot. A táncparkett forgataga megszűnt létezni körülötte, amint elmerült partnere égszínkék tekintetében. A vonzalom úgy éledt föl benne, ahogy a lágy szellőből pusztító vihar kerekedik a tengereken.

– Ha még egyszer rálép a lábamra, lőttek a puncsnak!

– Bocsásson meg! A tánc nem az erősségem! – mentegetőzött a brit könnyűlovasság tisztje.

– Esetleg, ha megosztaná velem, milyen erősségei vannak…

– Például a lovaglás.

– Nos, immáron lesz egy közös témánk, Mr. Burroughs.

Aztán akadt több is.

Tatiana könnyei kicsordultak; észre sem vette, hogy már messze jár. Egyetlen dolog létezett csupán, amely feledtetni tudta vele fájdalmát.

A nyakában függő kicsiny tokhoz nyúlt, és végigsimított rajta.

A lovaglókesztyűn keresztül is érezte a benne lapuló valami titokzatos vibrálását.

6

London, 2018. június 6.

Körülbelül abban az időben, amikor Bertolli először lépett – Adam Banks felháborodásától kísérve – az antikvár könyvesboltba, a Notting Hilltől légvonalban öt mérföldre eső éjszakai szórakozóhely belső irodájában Fat Smoky felvette kitartóan csengő iPhone-ját.

– Itt Smoky! – röffentett a maroktelefonba. A készülék kijelzőjén a „rejtett szám” felirat villogott.

– Itt pedig a megbízója – hallatszott a vonal túloldalán. – Hol tart az akció?

Fat Smoky ültében is kiegyenesedett. Hangszíne rögvest tisztelettudóra változott.

– Minden halad a maga útján, uram! Én állom a szavam, és remélem, ön is állja majd, ha leszállítom a portékát!

– Már mondtam magának, a teljes vételárat átutalom, amint hiteles fotókkal bizonyítja, hogy megkaparintotta a portékának titulált műremeket. Eszébe ne jusson másnak értékesíteni! Úgyis megtudom, és odalesz a lokálja, a vagyona meg az élete!

– Ne aggódjon, uram! Nálam még játszik a tolvajbecsület!

– Nos, ebben kételkedem, de talán a félelem még „játszik”, ahogy maga mondaná. Mikor tud beszámolni nekem pozitív fejleményekről?

– Ha minden jól megy, már ma éjszaka. – Smoky fehér zsebkendőt húzott elő alpakka öltönyének belső zsebéből, hogy felitassa homlokán a verejtékcseppeket.

– Adam Banks nem idióta, ezt vésse jól az eszébe! Az SAS ezredeseként szerelt le. Ő még magának is kemény dió!

– Biztosíthatom, a legapróbb részletekig megterveztem a rablást!

– A tervezés arra jó, hogy megalkosson egy lépésekből álló algoritmust. Tudja, mennyi leágazása lehet a paneleknek?

Smoky szitkozódott magában, mert fogalma sem volt az „algoritmus” szó mibenlétéről.

– Nem, uram! Nem tudom – nyögte ki, és meglazította inggallérját halszálkamintás nyakkendője alatt.

– Számtalan. Bármilyen alapos is legyen a tervezés, a véletlen produkálhat meglepetéseket – magyarázta türelmesen a hívó.

– Igyekeztünk a kockázatokat minimálisra szorítani – dadogta Fat Smoky. Kezdte rettenetesen rosszul érezni magát.

– Néha az igyekezet nem elégséges – jegyezte meg az érces hang a vonal másik végén.

– Abból indultam ki, uram, hogy ha sikerül kiütni Bankset, nyert ügyünk van.

– Úgy vélem, leszögeztem már a kezdet kezdetén, nem támogatom az emberölést!

– Nyugodjon meg, uram, nem így értettem!

Kis csend a túloldalon. A megrendelő láthatólag magyarázatot várt.

– Nézze, nem avathatom be a részletekbe, de annyit elárulhatok, hogy sikerült beszerveznem egy csodafegyvert.

– A csodafegyvert nem beszervezik, hanem alkalmazzák, használják, elsütik! Fogalmazzon érthetően, Smoky, még ha nehezére esik is!

– A csodafegyver ez esetben Adam Banks régi harcostársa és egyben gyűlölt ellensége! – mocorgott a kövér lokáltulajdonos kényelmes, párnázott székében, hatalmas íróasztala mögött. Úgy érezte, mintha millió tű szurkálná az ülepét.

– Még mindig nehezen érthető számomra a „csodafegyver” megjelölés.

– Ő a legalkalmasabb arra, hogy az öreg közelébe férkőzzön.

– A gyűlölt ellenség? – kételkedett a hívó.

– Tudom, kissé furán hangzik, de...

– Értem már, mire céloz – vágott közbe a megrendelő. – Örömmel veszem észre, hogy mégsem ejtették a fejére. Néhanapján maga is tud meglepetésekkel szolgálni.

Smoky kissé felengedett.

– Láthatja, uram, jó kezekbe helyezte az akciót!

– Erről akkor fogok meggyőződni, ha megkapom a fotókat a könyvről! – zárta a beszélgetést a hívó, majd bontotta a vonalat.

Smoky egy darabig még hallgatta az iPhone-ból a periodikusan ismétlődő „bip-bip” jelzést, aztán visszarakta a készüléket a politúrozott asztallapra. Erősen remélte, hogy Bertolli sikeresen végzi el a ráosztott feladatot.

Fat Smoky – tisztességes nevén Leland Small – a londoni szervezett bűnözés koronázatlan királyának képzelte magát, jóllehet, nem volt az. Tizenöt éves korától folyamatosan a nagymenők árnyékában kullogott, és amit negyvenötödik születésnapjára fel tudott mutatni, csupán egy éjszakai lokál tulajdonjogából, három válásból, gyomorfekélyből és félmázsás súlyfeleslegből állt. A mulató remek fedőcégnek bizonyult, de az igazi aranybánya a pénzmosásban rejlett, amelyet tetemes haszonnal végzett a bűn igazi császárainak. Mivel harmincéves múltjával remek kapcsolatokra tett szert – nemcsak város-, hanem országszerte is –, hébe-hóba akadtak nagyobb megbízásai.

A mostani pedig úgy szólt, hogy szerezze meg a Don Quijote de la Mancha 1617-es, barcelonai első egyesített kiadását, amit történetesen Adam Banks birtokolt.

Smoky persze jól tudta, hogy Banks az SAS ezredeseként szerelt le egykoron; kétségei sem voltak az öreg óvatossága, bizalmatlansága, valamint az antikvárium belső termében kiépített biztonsági rendszer feltörhetetlensége felől. A rablást csak belső segítséggel lehetett kivitelezni, ezért olyan embert kellett keresnie, akit Banks közel engedhet magához. Vagy azért, mert nagyon bízik benne, vagy azért, mert egyáltalán nem. Ez utóbbit könnyebb volt találni.

Smoky – egyébiránt teljesen üres – íróasztalán három tárgy hevert: a most visszarakott iPhone-ja, egy vezetékes készülék, amely aranyszínben tündökölt – a lokáltulajdonos egyszerűen élt-halt a külsőségekért –, és a gyöngyház berakásos Smith & Wesson M5906-osa. A pisztoly inkább csak ijesztésül, Smoky még soha nem lőtt senkire; az alantasabb munkákat a csatlósaira hagyta. Nagyot sóhajtva felvette az arany telefon kagylóját, és belemordult:

– Vezesd be!

A kinyíló ajtókeretben alacsony, cingár emberke jelent meg kopott pólóban, fején baseballsapkát, lábán sarut viselt. Szájában fogpiszkáló pálcikája járta véget nem érő útját az egyik szájzugtól a másikig. Tekintélytiszteletnek a legcsekélyebb nyoma sem látszott unott arcvonásain. A szobába lépve körülnézett, majd lehuppant a csicsás ülőgarnitúra kanapéjára. Lábát a kis dohányzóasztalra rakta, és nyújtózkodva megropogtatta csontos végtagjait, hogy Smoky hátán végigfutott a hideg. A vékonyka férfi mögött akkora testőr nyomult a lokál hátsó irodájába, mint egy ruhásszekrény. Az ő – kissé meggörnyedt – tartásán látszott az alázat. Udvariasan biccentett főnöke felé, nem ült le sehová, csendesen húzódott meg az ajtó közelében. Szürke zakója alól kidudorodott a hónaljtokban hordott pisztolya.

– Ha minden a terv szerint halad, szükségem lesz a tehetségére, Romolus! – mondta Smoky az előtte terpeszkedő csontkollekciónak. – Talán még ma este.

– Hívjon nyugodtan Romynak! Mindenki így szólít. Egyébként tehetségről szó sincs, csak tanulásról meg tapasztalatról – mondta a cingár, miközben a fogpiszkáló a szájában folyamatosan mozgásban volt. – Apropó! Kaphatnék egy italt?

– Nem kaphat! Figyeljen rám! Nagyon fontos, amit mondani fogok! Az antikvárium belső terméről nem tudunk semmit, csak azt, hogy biztosan ott a könyv. Nagy valószínűséggel széfben lesz, amelynek sem a gyártmányát, sem a típusát nem ismerjük. Tud követni?

– Miért ne tudnám? Nem a relativitáselméletet magyarázza! – háborodott fel az emberke.

– Ne szemtelenkedjen itt nekem, mert elveszítem a türelmem!

– És mit csinál? Keresztüllő? Engem, az Egyesült Királyság legjobb kasszafúróját?! Vagy eltöri a kezem? Arra szükségem lesz még az akcióban. Netán felpofoztat? Még károsodhat a hallásom, és a sztetoszkópot...

– Elég legyen, Romolus! Biztos benne, hogy bármilyen széfet meg tud fúrni?

– Romy, ha kérhetném! Különben mindig az a fickó jut eszembe, aki megölte a testvérét, és Róma első királya lett. Egyébként, igen, eléggé...

– Én úgy tudom, nem véletlenül aggatta magára az alvilág ezt a nevet. Azt beszélik, valóban kinyírta a testvérét, aki mindig a vetélytársa volt, csak azért, hogy maga legyen a legjobb.

– Aljas rágalom! – mosolygott a kasszafúró. – Tudja, magáról meg azt pusmogják, hogy a harmadik felesége nem véletlenül...

– Ez legalább annyira alaptalan pletyka, mint a maga története, Romy!

– Azt hiszem, jól meg fogjuk érteni egymást, Mr. Small!

– Smoky, ha kérhetném! Milyen italt szeretne?

* * *

Bertolli este hat körül érkezett vissza az éjszakai klubba. Azonnal Fat Smoky elé vezették.

– Nos, hogy sikerült? – kérdezte rögtön a főnök, nem vesztegetve olyan felesleges dolgokra az idejét, mint a köszönés.

– Jobban nem is alakulhatott volna! – mosolygott Bertolli keskeny bajsza alatt. – Banks benyelte a fedősztorit, mint kacsa a nokedlit.

– Vagyis?

– Vagyis este kilencre kell visszamennem. Akkor akar velem tárgyalni az Anna Karenináról.

– Létezik egyáltalán ilyen könyv? – kételkedett Smoky.

– Ne aggódjon, Small! Elvégeztem a házi feladatot! Szóval este kilenckor visszamegyek, elkábítom Bankset, és beengedem az üzletbe az embereit. Hányan jönnek?

– Csak ketten. Buzz, a személyi testőröm és Romolus, azaz Romy, a kasszafúró.

– Ha a testőre is részt vesz az akcióban, ki vigyáz majd magára? – vigyorgott Bertolli.

– Ne féltsen engem, akadnak még embereim szép számmal! Buzzt kell küldenem, mert benne bízom meg leginkább. Romolusnak a szeme sem áll jól, és inkább melengetnék egy viperát a keblemen, mintsem magával dolgozzak. De nemigen van más választásom!

– Lesújt, hogy milyen véleményt formál rólam – grimaszolt Bertolli.

– Hallottam történeteket megostromolt argentin repülőtérről, felrobbantott Mirage-okról, tűzvonalban hagyott katonákról…

– Elég! Ne merészeljen ilyen hangnemben beszélni velem! Mit tud maga a háborúról, a bevetésekről, a parancsokról és a fegyelemről! Maga csupán egyszerű bűnöző!

Fat Smoky a fogait csikorgatta, de megőrizte hidegvérét.

– Ne felejtse el, Bertolli, maga is az lesz hamarosan!

Alfredo felemelkedett a karosszékből, az ajtó felé indult.

– Még valami! – szólt utána Smoky. Bertolli megállt, és visszafordult. Átható tekintetét a kövér maffiózóra szegezte. – Ügyeljen rá, hogy semmi mást ne hozzanak el az üzletből! Csak a könyvért megyünk! Nincs szükségem bonyodalmakra! – Magyarázatképpen még hozzátette: – Profik vagyunk!

{1} Római kétsorevezős hadihajó, amely vitorlákkal is rendelkezett.