A fordítás alapját képező kiadás:

Indrek Hargla

Apteeker Melchior ja Oleviste mőistatus

Varrak, 2010

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Rácz Nóra

Szerkesztette:

Lukács Gabriella

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

A fordítás az Eesti Kultuurkapital támogatásával készült.

ISBN 978 615 5628 08 5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2010 by Indrek Hargla

© Hungarian translation 2013, Rácz Nóra

© Hungarian edition 2013, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Előszó

Tallinn AD 1409

Sem korábban, sem később nem kötődött Észtország soha olyan szoros szálakkal Nyugat-Európához, mint a 15. század folyamán. Ebben az időszakban szilárdult itt meg véglegesen a lovagrend hatalma, várak és városok épültek, virágoztak a céhek és kolostorok. A telepesek folyamatos beáramlásának és a Hanza-szövetség fénykorának köszönhetően élénk tengeri kapcsolat alakult ki Németország és Skandinávia kikötőivel. Soha azelőtt nem bonyolódott bele ilyen mértékig Észtország az európai uralkodók Balti-tenger fölötti uralomért folytatott háborúskodásába. A német fejedelmek és a dán uralkodóház viszályaiban született kalózszövetség, a Vitális Testvérek kegyetlenül fosztogatták az észt partvidéket, belső viszályokban viszont a tartui püspökök szövetségesei voltak a lovagrenddel szemben. A kalózok elfoglalták Wisbyt és ott építették fel saját várukat, mígnem a Német Lovagrend hajóhada Ulrich von Jungingen vezetésével 1398-ban visszafoglalta a szigetet, és a Vitális Testvéreket elűzte Gotlandról. Wisbyt feldúlták, így az elvesztette a balti-tengeri kereskedelemben betöltött szerepét. Minden kalóz, aki nem tudott elmenekülni, ugyanolyan gyalázatosan végezte be földi pályafutását, ahogyan ezek a rablók egykor saját foglyaikat kivégezték. 1409-ben a dán királynő visszavásárolta a szigetet a lovagrendtől. Egy év volt hátra a tannenbergi csatáig, melyben a lengyelek végzetes csapást mértek a lovagrendre.

1409-ben Tallinn korántsem úgy festett, ahogy azt a mostani óváros alapján elképzelnénk. A város akkor javában építés alatt állt. A városterv már elkészült, az utcákat és a telkeket kijelölték, a városháza is állt, ám a városfalak, a tornyok és a templomok építése még nem fejeződött be. Az utcákat viszont már kikövezték, a lovagrend egyik legmonumentálisabb észak-európai vára magasodott a Dómhegyen, és Tallinn vízhálózata − az Ülemiste-tóból vezető csatornával, a vizesárokkal és három vízimalommal − az akkori mérnöki tudomány egyedülálló csúcsteljesítményét jelentette. A város jellegzetes építészeti stílusa még kialakulóban volt, sok idegen földről származó építőmester fordult meg itt. Tallinn a lovagrend egyik legfontosabb kikötőjévé nőtte ki magát, jelentős kereskedelmet bonyolított le, és biztosította Lívföld ellátását. Habár sem Tallinn, sem Lívföld gazdagsága nem volt a német vagy németalföldi városokéhoz mérhető, a város mégis nőtt és fejlődött.

Tallinnban, elővárosaiban és a körülötte elterülő, közigazgatásilag hozzá tartozó területeken a lübecki városjog volt érvényben; ami egyet jelentett a polgárok, azaz a kereskedők hatalmával. A Dómhegyen azonban a feudális jog és a lovagrend törvényei voltak irányadók. Habár a város és a lovagrend kapcsolata nem volt mindig felhőtlen, az egyik mégsem lehetett meg a másik nélkül. A lovagrend biztosította a békét az államban; gazdasági tevékenységének pedig fontos központja volt Tallinn. A Dómhegyen a komtur képviselte a lovagrend hatalmát.

Régi tallinni városi krónikákból tudjuk, hogy 1409-ben egy magas rangú lovag vált gyilkosság áldozatává a Dómhegyen, aki Gotlandról a Német Lovagrend központjába, Marienburgba tartott. Nem ez volt az egyetlen gyilkosság, mely azon a gyönyörű tavaszon felborzolta Tallinn lakosainak kedélyét. A dómhegyi gyilkost a lovagrend és a városi vezetés egyaránt kereste, mégsem került kézre. Ahogy a vérengzések okaira sem derült fény. Ám a bírósági jegyzőkönyv megemlíti, hogy egy tallinni patikus, név szerint Melchior, egy szép napon beállított a városházára és kijelentette, hogy tudja, ki a rejtélyes gyilkos és mi áll a bűntények hátterében. A város vezetősége azonban nem hallgatta ki a patikust, elzavarta őt, de nem üres kézzel. Melchior tíz márkát kapott fáradozásaiért. Ez lett volna hallgatásának ára? Túl kényes lett volna a patikus verziója, amikor a város elöljárósága semmiképpen sem akarta kockáztatni a városi kereskedők, a rend, az egyház és a külhoni elöljárók kapcsolatát? Nem tudjuk, és nem is tudhatjuk a választ ezekre a kérdésekre. Ahogyan azt sem, minek hatására jegyezte fel a városi írnok azon szavakat, melyeknek valódi értelme a mai napig rejtély Tallinn bírósági jegyzőkönyveinek valamennyi kutatója számára: „Az Úr kegyelme legyen mindazokkal, akik városunk javát akarták. Akik mielőttünk éltek, közelebb jártak Istenhez. Hallgassanak a sírok és álljon az, ami magasabb mindeneknél.” Nem tudjuk, kit vádolt Melchior és mi történt vele azután, a patikus nevét nem említik többé Tallinn városának krónikái.

0

1409

Dómhegy

Május havának 15. napja, késő este

HENNING VON CLINGENSTAIN, a Német Lovagrend korábbi gotlandi tanácsmestere, berúgott, mint az albán szamár.

Tulajdonképpen már ötödik napja csontrészeg volt, és ha a helyi komtur nem lakatta volna jól − a dómhegyi kisebb vár konyhájának remekeit reggeltől estig hordták az asztalokra −, alkoholmámorában már rég összeesett és elaludt volna. Ám Tallinn gazdag és vendégszerető város benyomását keltette, nem úgy, mint Wisby. Az itteniek tudtak enni-inni, és olyan murikat csaptak, melyek von Clingenstainnak szülővárosa, Warendorf népének hajdani tivornyáit juttatta eszébe. A városi dorbézolások koronázatlan királya pedig nem volt más, mint von Spanheim, a helyi komtur. Öt nap, öt éjjel roskadozott az asztal a sörtől, bortól és mindattól, mi szem-szájnak ingere. Vétek lett volna erről lemondani. Ahogy tulajdonképpen vétek volt mindezt bevedelni és felzabálni, de erre már aznap délután gondolt von Clingenstain, amikor meggyónta a domonkosok priorjának. Az ő falánkságának bűne pedig mi mást is nyerhetett volna, mint bocsánatot.

Most azonban úgy érezte Clingenstain, hogy ideje lesz egy kis szünetet tartani: felkavarodott a gyomra, zúgott a feje, és gondolatai kuszán kergették egymást. Csak akkor kezdte lassan felismerni a valóság és saját, részeg képzelődésének gyümölcsei közti különbséget, mikor némi bolyongás után végre rátalált a vár északi szárnyának oldalkapujára, melyen át, a várárok fölött, az egyik erődből egyenesen a másikba lehetett jutni, a Kis várból a nagyobba, az úgynevezett Püspökvárba. Egy szolgáló ajtót nyitott neki, és a lovag szálláshelye felé botorkált. Ezer ördög és pokol, már rémeket is látok, gondolta. Krisztus katonájának pedig nem lenne szabad rémeket látnia.

Kilépett az enyhe májusi éjszakába, és próbált mélyeket lélegezni. A Dómhegy homályban derengő várfalai a sötétség birodalmából elszabadult árnyaknak tetszettek, melyek őt akarták bekeríteni. Fülében még visszhangzottak a komtur muzsikusainak vidám dalai, és a mulatság talán valóban tartott is a várban. A macskakövek viszont felugráltak az utcáról, és a lábának csapódtak. A lovagrend mestere elvesztette egyensúlyát, és elesett. Ha vissza akar jutni a lakásába, segítségre lesz szüksége.

– Jochen, a kurva anyádat! − üvöltött. Hol kujtoroghat a fegyverhordozója már megint? Ura mellett lenne a helye, mint egy hűséges kutyának, nem a ringyók szoknyája körül.

– Jochen! − üvöltött ismét. − Leittam magam a sárga földig, te meg a padlásra bújtál valami mosónővel. Jochen, te kurvapecér!

De a fegyverhordozónak nem volt se híre, se hamva, von Clingenstain lovag egyes-egyedül álldogált a Dómhegy kellős közepén, csak a várárok túloldalán, az istállóknál rakott tüzek körül heverésztek szolgák, mögöttük a Dóm falai sötétlettek.

– Holnap megnyúzatlak − fogadkozott von Clingenstain, és tovább botorkált. Az ördögbe is, hát nem olyan elesett ő, egyedül is elboldogul. Emlékezett, merre volt a lakása, nincs az innen messze, egy ház a várfallal szemben, elboldogul ő egyedül.

A tanácsvezér nem vette észre, hogy miközben szállása felé csetlett-botlott, a várfal sötétjéből kivált egy alak és utánalopakodott. Az is elkerülte a figyelmét, hogy ez a sötét alak a ház ajtajáig követte, ügyelve arra, hogy mindig árnyékban maradjon. Az sem tűnt fel neki, hogy miután hosszas babrálás eredményeként végre sikerült kinyitnia az ajtót, az alak megállt mellette, és mikor von Clingenstain belépett, lábát az ajtórésbe csúsztatta. Megállt a tágas előtérben, és hunyorgott a fényben. Valaki, bizonyára Jochen, meggyújtotta a kandeláber gyertyáit, és az erős fény egy pillanatra elvakította. A vezér a kandallónak dőlt és felemelte a kandelábert az asztalról: valahol errefelé kellett lennie egy ajtónak, ami a hálószobába vezet, már ha nem csal az emlékezete, és ott lesz az ágya. Próbálta lerángatni a kabátját, de az nem ment olyan könnyen, és von Clingenstain kis híján elesett. Csak itt lenne az a cseléd, hogy segítene neki levetkőzni.

– Jochen! − kurjantott a vezér újra. − Á, itt vagy, te akasztófáravaló!

Mintha homályosan úgy látta volna, hogy valaki belép a bejárati ajtón. Jochen lesz az, ki más, habár látása nem volt még a legmegbízhatóbb.

– Legközelebb levágom a füledet. Hol csavarogtál, te kutya?

A sötét alak közelebb jött a hunyorgó vezérhez, kinek agyán átsuhant a gondolat, hogy mintha Jochen alacsonyabb lenne és rendszerint nem ilyen kabátot visel, de ez volt minden, amit végig tudott gondolni, mert az idegen megragadta és leteperte a földre. Von Clingenstain elvágódott, mintha villámcsapás érte volna.

– Rablófajzat, tolvaj! − hörögte. − Hogy mered ezt, te kutya, én a Német Rend lovagja vagyok!

Az idegen mellkason rúgta, a vezér pedig görcsösen összekuporodott a fájdalomtól. A betolakodó kardot rántott elő köpenye alól.

Von Clingenstain érezte, hogy képtelen feltápászkodni, még kevésbé küzdeni, de a veszélyérzet és a fájdalom egy pillanat alatt kijózanította. Mintha fel is ismerte volna az idegen arcvonásait a csuklya alatt…

– Kicsoda… ki vagy te? − kérdezte követelőzve.

– Valaki, aki azért imádkozott, hogy mocskos lelkedet megszabadíthassa tested fogságából − válaszolt neki egy érdes hang.

– Jochen, segítség! − von Clingenstain teljes erejéből próbált felüvölteni, ám a kiáltás meglehetősen gyengére sikerült, a vastag falon át aligha hallatszott ki az utcára.

Az egyik kezében kardot tartó idegen megragadta a vezér grabancát és ledöntötte az asztalra. A lovag próbált ellenállni, kapálózott, de a betolakodó számára nem jelenthetett komoly ellenfelet.

– Mit akarsz? − préselt ki magából egy kérdést.

– Csak az igazságot − hangzott a válasz. A férfi egyik kezével az asztalra teperte von Clingenstaint, a másikkal erősen megmarkolta a kardját. − Bizony így kell ennek lenni, hogy te a sárban vonaglasz és rémülten könyörögsz segítségért. Úgy fogsz meghalni, hogy nem kötöttél békét Istennel, és valamennyi bűnöd elkísér a sírba. Egyenesen a pokolba, von Clingenstain!

Halál? Ez lenne a halálom? − cikázott át a gondolat a vezér agyán. − Ilyen halál, méghozzá Tallinnban, nem is a csatamezőn, nem karddal a kézben, hanem itt, Tallinnban, egy városi polgár házában, csontrészegen, egy rabló kardjától. Szűz Mária, ennek nem így kellett volna lennie! Nem most és nem itt, erre bizony nem szolgáltam rá… − Elméje kitisztult, teste azonban nem engedelmeskedett.

– Ki vagy te? − kérdezte még.

Az idegen válasz helyett valamit az orra alá dugott. Csak homályosan látta von Clingenstain, végül mégis felismerte. És azt is látta, hogy az idegen, csuklyáját hátradobva, felfedi az arcát. Ez az arc… Ez az arc… és ez a valami a kezében, hiszen ez… De az lehetetlen! Felismerte az arcot, igen, most már felismerte.

De Clingenstain ideje letelt. Ezt pontosan tudta, érezte saját erőtlenségét és tehetetlenségét. Lelki szemei előtt pedig egy pillanatra meglátta, hogy a szentek együttérzés nélküli, megvető pillantást vetnek rá a mennyből. Igen, mondták ezek a pillantások, itt és most, Henning von Clingenstain, éppen itt és éppen most vár rád végzeted, és ez ellen mi nem tehetünk semmit.

Erős kéz ragadta meg Clingenstain állát, és szétfeszítette állkapcsát. Újabb éles fájdalom hasított a vezér testébe, miközben az idegen szájába dugta azt a valamit, amit előtte megszemléltetett vele.

– Éppen így kell ennek lennie − mondta a férfi. − Még bocsánatért sem esedezhetsz. Viszontlátásra a pokolban!

Nekicsapta a lovag fejét az asztal lapjának, két kézzel fölemelte a kardját, és lesújtott.

Henning von Clingenstain érezte, hogyan roppantja szét a kard a nyakát. Még azt is érezte, hogy erős csapás szeli át a csigolyáit. Ez fájdalmas volt, kibírhatatlanul fájdalmas, ez a fájdalom mégis semmi ahhoz képest, ami ezután vár majd rá.

1

Tallinn

Kerekeskút utca

Melchior patikája

Május havának 16. napja, reggel

TALLINN VÁROSÁNAK PATIKUSA, Melchior Wakenstede épp a reggelizőasztaltól kelt fel, miután eltüntette az ő drága Keterlyne által odakészített frissen sült feketekenyeret és emberes vastagságú szalonnaszeletet, majd átment házának − azaz Tallinn patikájának − előterébe, ahol a lehető legszokványosabb munkanap várt rá. Értesülni fog a város népének újabb betegségeiről és régi nyavalyáiról, meghallgat jó pár pletykát, elad néhány orvosságot, nyalánkságot meg egypár liter saját készítésű, kiváló gyógylikőrt. Találkozni fog nyavalyásokkal és betegekkel, találkozni fog egészségesekkel és erősekkel is, akik épp csak beugranak a patikába, hogy pletykáljanak, és meghallgassák a friss híreket, megigyanak egy kupica tömény gyógylikőrt és édes kekszet vagy ánizsos medvecukrot rágcsáljanak mellé. Melchior teljesíti kötelességét, ezenközben pedig elégedett lesz és boldog, amilyennek harmincegyedik életévének küszöbén lennie is kell, védőszentjének áldásától kísérve és talpraesett édesapjának örömére − nyugodjék békében a Szent Szűz jobbján.

Melchior Wakenstede Lübeck városában született, ahonnan apja húsz évvel azelőtt Tallinnba költözött. Eljött erre az új földre, ahol minden még csak épülőfélben volt, és amit nem is olyan régen foglaltak el a pogányoktól, hogy aztán Szűz Mária védelmébe ajánlják. Gyerekkorából emlékezett is Melchior, hogy azok a vén katonák, akik fájó ízületeikre gyógyírt venni tértek be apja patikájába, mesélték, miként küzdöttek itt a pogányok ellen, mikor azok bekerítették Tallinn városát. Most már mindez meglehetősen hihetetlenül hangzott, mert azoknak a bizonyos pogányoknak az unokái közül sokan megfordultak minden istenáldotta nap a patikában, sőt, az ő drága oldalbordája, Keterlyn is közülük került ki, az ősi időktől ezen a földön élt nép sarjai közül, és habár azok nem sütöttek olyan kenyeret és nem főztek olyan sört, mint a türingiaiak vagy vesztfáliaiak, most már minden vasárnap templomba mentek, mint bármelyik becsületes keresztény ember.

Melchior Wakenstede hazájának tekintette Tallinnt, hiszen Lübeckre alig-alig emlékezett. Ő volt az egyetlen patikus a városban, ahogyan az volt az édesapja is. Melchior szerette Tallinnt. Itt nőtt fel, ezen város népének gyógyítására tett fogadalmat, a szenvedők segítésére és kínjaik enyhítésére. A doktor szakácsának nevezték, ám valójában ő több volt ennél. Rangja alapján egyenlő a kereskedőkkel, tanulmányai alapján egyenlő a papokkal és bírákkal, a város köztiszteletben álló polgára, akit megbecsültek a városi elöljárók, nemesek és lovagok.

Most, ezen a szép tavaszi reggelen, átjött a konyhából a patikába, kitárta a bejárati ajtót és beengedte a friss, tengeri levegőt. Háza kicsiny volt, az egyetlen, amit édesapja meg tudott venni. A földszinti tágas előtérben működött a patika, akárcsak a kereskedők házaiban a bolt, a mögötte lévő lakószobában lakott ő maga, ahonnan kis folyosó vezetett a konyhába, amit már az apja átépített boszorkánykonyhának, ahogy ezt a helyiséget nevezték. A tűzhely körül nyeles prések, lombikok sorakoztak, ott forralta és párolta Melchior az ő boszorkányfőzeteit. Az emeletet faládákkal teli tárolóhelyiségek foglalták el, ahol szárított gyógynövényeit tartotta. A patikában egy nagy asztal állt, a falak mentén pedig polcok, melyeken tinktúrás-, mixtúrásüvegcsék és mozsarak sorakoztak. Egy patikusnak nem árt, ha a rejtélyesség ködébe burkolózi, és kiválasztottságát a város népe előtt demonstrálja, ezért Melchior az asztal fölé, a plafonra lógatott egy kitömött, kisebb krokodilt, ami tíz márkába került, és a huncut szemű kalmár állítása szerint eredeti egyiptomi krokodil volt. A város népe ezt mindenesetre elhitte.

Melchior világos bőrű férfi volt, alacsonyabb, inkább vékony testalkatú, szögletes idomokkal; enyhén himbálódzó járású. Ritkás, világos haja koponyájához simult, akkor is, ha oldalt hosszabbra növesztette és a füle alatt vágatta le. Szürke, kissé fénytelen szemét mindig mindenki vidámnak, nevetőnek látta, Melchior ugyanis szeretett mások tréfáin hangosan kacagni, kacagása pedig gyerekes volt és őszinte. Sokak gondolták róla, hogy mindig kedves és derűs − hiszen egy patikus csak nem lehet mogorva és harapós −, de néhányan szemtanúi voltak azon pillanatoknak, mikor szemérmes arcán mintha sötét árny suhant volna át. Azok a pillanatok voltak ezek, mikor azt hitte, hogy senki nem látja őt, és megcsillanhatott szemében a mélységes szorongás, az őrülettel határos örvény, a súlyos, fájdalmas rettegés. Nemsokára azonban elhessegette magától ezt az érzést és ismét a kedélyes tallinni patikus volt, mindenki barátja és megbízható segítője.

Korán volt még, a város épp csak ébredezett. Melchior leült és utánanézett feljegyzéseiben, ki milyen orvosságot rendelt aznapra. Itt voltak üvegei és mozsarai, keverékei és szárított növényei, itt volt az ő világa, melyből nem menekülhet soha, akkor sem, ha egyszer esetleg úgy hozná a kedve. Melchior kibontott egy zsákocskát, melyben szárított fokhagymaszeletkék voltak, és egy üveg tömény szeszt emelt le a polcról. Ebből ma torokra való orvosságot fog készíteni a pék nejének, habár sokkal jobban jövedelmez az égetett búza, ha fűszereket kever hozzá és példának okáért jó barátjával, Wentzel Dorn városi bíróval itatja meg hasfájás megelőzésének céljából.

Ám ahogy Melchior mozsarába szórta a fokhagymaszeletkéket, hangos zeneszó csapta meg a fülét. Kinézett a nyitott ablakon az utcára, és látta, hogy a szemközti házból kijött Kilian Rechpergerin, a ház tulajdonosának, Mertin Tweffellnek kosztosa, leült a kút kávájára, és ott a húrok közé csapott.

Az ifjú alig lehetett tizenhét éves, ám Melchior úgy értesült, hogy már nem egy messzi városban tanulta az éneklés művészetét, és apja kérésének eleget téve jött Tallinnba, mert az öreg kereskedő, Tweffell rokonságban állt a nürnbergi Rechpergerinekkel. Múlt nyár óta Kilian a Nagy Céh mesterének házában lakott kosztosként, énekelt a városi ünnepségeken, és különösen gyakran lehetett őt látni a feketefejűeknél, ahol az utóbbi időben nem volt olyan összejövetel, melyet ne kísértek volna Kilian csintalan dalai. Kilian Schulfreund-ként szokott bemutatkozni, mert a Nürnbergi Énekesek Céhében így nevezik a vándor mesterlegényeket, akik messzi vidékeket járnak be, hogy ott zenét tanuljanak. Melchiornak el kellett ismernie, hogy nagyon is tetszenek neki Kilián dalai, melyekben érezni lehetett a meleg, déli országok hangulatát, dallamvezetését és melódiáit, amiket a tallinni muzsikusok nem ismertek, hangja pedig tiszta volt és biztos, zengő és bársonyos. Ami mellesleg nem kerülte el néhány tallinni hajadon figyelmét, gondolta Melchior. És itt összeráncolta a homlokát.

Melchior folytatta a köhögés elleni orvosság összeállítását, és látta, hogy a szemközti ház ajtaja feltárul, majd kilép rajta Tweffell kereskedőmester ifjú felesége, Gertrud. A patikusnak úgy tűnt, mintha a fiatal énekes csak erre a pillanatra várt volna. Melchior fogta a mozsarat, és egy kicsit közelebb lépett a nyitott ablakhoz. A kíváncsiság valamennyi patikus gyengéje.

Gertrud, a fiatalasszony, aki alig egy-két évvel lehetett idősebb Kiliánnál, férjénél viszont vagy negyvennel fiatalabb, hóna alatt bevásárlókosarat szorongatva kedves biccentéssel üdvözölte Kiliant. Az ifjú felugrott a kút kávájáról és meghajolt.

– Jó reggelt, kereskedőné asszony − kiáltotta vígan. − Szép tavaszi reggelt kívánok kegyednek! Látja, micsoda gyönyörű, áldott reggel virradt ránk, egyenesen bűn lenne, ha ennek örömére egy kedves dalocskát nem zengenék.

Az asszony megállt és felélénkülten válaszolt:

– Jó reggelt, Kilian Rechpergerin. A mai nap csak azoknak szép, kiknek lépteit dal és muzsika kíséri. A város többi becsületes lakója számára ugyanolyan, mint bármely másik nap, tele munkával, tennivalóval.

Kilian egy gyors és csodásan bonyolult futamot játszott, majd így kiáltott:

– Ó, de kegyed, Gertrud asszonyság, valóban úgy gondolja, hogy a dal és zene csakis Isten kegyelméből fakad, minden munka és fáradság nélkül?

– Valóban Isten kegyelméből fakad − szólt a fiatal hölgy. − Énekelni én is tudok, de az én munkámat és tennivalóimat nem végzi el helyettem senki. Van, akinek muzsikálásra adatott ez a nap, van, akinek arra, hogy megkeresse mindennapi kenyerét.

– Öreg bátyám, Mertin, van olyan gazdag, hogy fiatal feleségének ne kelljen egész álló nap mosónő módjára robotolnia. Ott van még a házban Ludke és a gazdasszony… − tette hozzá Kilian ravaszul, de Gertrud haragosan szakította félbe.

– Mit fecsegsz itt össze, Kilian Rechpergerin, nem a te dolgod megmondani, hogyan és kivel intéztesse el a céhmester házi teendőit, hiszen te csak kosztos vagy nálunk!

– A kosztosnak is van szeme. Látom ám, hogyan mennek a dolgok Tallinnban és nálunk Nürnbergben, látom, hogy a nagybátyám unokaöccse mivel terheli fiatal feleségét, hogyan végeztet el vele olyan munkákat, amivel három szolgáló ha elboldogulna, akiknek a fizetségére bizony lenne elég pénze a vén zsugorinak.

Micsoda vakmerő egy mesterlegény, gondolta Melchior az ablakból hallgatva a beszélgetést. Vakmerő, de ki meri mondai az igazat. A Nagy Céh legfőbb mesterét, Tweffellt, senki sem vádolhatta felesleges költekezéssel vagy dorbézolással. Fiatal felesége − azonfelül, hogy idős férjének szeme fénye volt öreg napjaira − valóban több házimunkát végzett, mint bármelyik gazdag kereskedő neje ebben a városban. Ludke, a szolgáló, és egy vén gazdasszony voltak az egyedüli fizetett alkalmazottak a háznál.

Gertrud most még dühösebben csattant fel:

– Elhallgass, Kilian, azonnal fejezd be ezt az ostoba fecsegést, amit ha most Ludke meghallott volna, rögtön elmondaná Mertin úrnak!

Az ifjú közelebb lépett a fiatalasszonyhoz, és oldalra hajtott fejjel, sokat sejtető hangon kérdezte:

– De kegyed, Gertrud asszony, ugye nem mondja el?

Gertrud meglepődött.

– Nekem… nekem mennem kell. Sietek − válaszolta.

Ám Kilian mintha eleresztette volna ezt a mondatot a füle mellett.

– Mégis, talán kegyeskedik meghallgatni egy dalt? − kérdezte. − Vagy inkább, ha asszonyom már úgyis említette az imént, hogy tud énekelni… Nem ingerli dalolásra egy ilyen tavaszi reggel? Próbáljuk meg: én muzsikálok, kegyed pedig énekel.

A fiatalasszony megrázta a fejét:

– Hogy én nekiálljak a város kellős közepén kornyikálni? Azt már nem! Tényleg mennem kell.

Kilian azonban nem hagyta ennyiben.

– Engedje meg, hogy csupán egyetlen dalocskát énekeljek kegyednek.

– Nem, Kilian. Egyetlen dalt sem.

– Biztos, hogy asszonyom nem szeretné meghallgatni a nürnbergi mesterdalnokok egyik legkiválóbb melódiáját? Nem egyet tudok közülük. Épp most jutott eszembe egy dal az öreg tímárról, aki magánál ötven évvel fiatalabb feleséget hozott a házhoz, amivel az egész város nevetségének tárgya lett és…

Gertrud egy fojtott kiáltást hallatott és felcsattant:

– Elhallgass, Kilian, ne hozd rám a szégyent a város közepén, indulok is rögtön!

– Hé, várjon, asszonyom! Mit szólna egy másik dalhoz? A régi minnesängerek művei közül? Nálunk minden mesterdalnok megtanulja a minnesängerek régi énekeit. Elénekeljem, hogyan sóvárgott szerelme után Tannhäuser vagy Konrad von Würzburg? Szeretné, asszonyom?

– Nem, Kilian, nem szeretném. Isten áldjon, van elég dolgom a városban, nincs kedvem tovább fecsegni veled.

Gertrud eltökélten hóna alá csapta piaci kosarát és indulófélben volt. Kilian azonban nem tett le tervéről, megpengette a húrokat, és halkan így kiáltott:

– És mit szólna egy tallinni dalhoz, Gertrud asszony? Ámbár azok mind olyan búsak, sehogy sem illenek ehhez a gyönyörű tavaszhoz. De mégiscsak eszembe jutott egy vidámabb! Talán elnyeri kegyed tetszését ez a víg tengerészekről szóló ének.

És meg sem várva a választ, rázendített:

Tizenhét testvérem, tizenhét hajóm és

Tizenhét kikötő lánya vár rám,

Bátyáim nem félnek haláltól, mennytől…

Ám ekkor Gertrud felsikoltott, Melchior pedig bosszúsan összerezzent. A fiatalasszony odaugrott Kilianhoz és apró kezét annak szájára tapasztotta.

– Ezt a dalt ne énekeld Tallinnban, ha nem akarod, hogy kikergessenek innen! − kiáltotta rémülten. − Megőrültél? A Vitális Testvérek annyi bajt hoztak ránk, rablónépség, tengeri gyilkosok… Elment annak a józan esze, aki Tallinnban róluk mer énekelni.

Kilian lassan elvette szájáról a hölgy kezét és olyan halkan kérdezte, hogy Melchior alig hallotta:

– És ha nekem elment a józan eszem?

– Akkor bizony elment, de ilyen dalokat akkor sem énekelhetsz Tallinn városában, hacsak nem akarod, hogy megkövezzenek.

– Jól van hát, akkor viszont mondja meg nekem kegyed, milyen dalt szeretne reggel hallani?

– Semmilyet, rohannom kell. Sem mesterdalnokokét, sem minnesängerekét, sem a tavaszról, sem a tengerről, egyáltalán, semmifélét. Nekem… nekem tényleg rohannom kell. Menj te is utadra.

Kilian búsan mosolygott:

– Pedig így, dalok nélkül, kegyed élete üres lesz és szomorú, nem lesz benne öröm, sem vigasz. Csak munka és tennivaló, gond és bánat. Az esti viszontlátásra, Gertrud asszony, nekem is van dolgom a feketefejűeknél. Merre tart kegyed, talán mehetnénk együtt?

– Hogy én? Csak beugrom ide a patikába, aztán megyek a kikötőbe és a piacra.

– A patikába? − kérdezte Kilian. − Ludke nem tudná onnan elhozni urának a kenőcsöket és orvosságokat?

– Mertin úr már tegnap este elküldte valahová Ludkét, mostanáig nem láttam… Viszontlátásra, Kilian, most már tényleg megyek.

A fiatalasszony ekkor határozott lépésekkel elindult. Kilian nevetett, búcsút intett Gertrudnak és elindult a Kerekeskút utcán a Hosszú-hegyi kapu felé. Melchior utánanézett és szomorúan ingatta a fejét. Ez így nagyon nincs rendjén. Nincs rendjén, hogy a vén kereskedő ilyen fiatal lányt vegyen feleségül, és az sincs rendjén, hogy ráadásul még egy fiatal és jóvágású kosztos is egy fedél alatt éljen velük. Ám ekkor gyorsan a pult mögé lépett az ablaktól.

Gertrud asszonynak ezen a napon férje beteg ízületeire való kenőcsre volt szüksége a patikából. Melchior el is készítette a városi doktor receptje szerint, habár meg volt róla győződve, hogy a vén céhmester ízületeinek állapotán a kenőcs különösebben sokat nem fog javítani.

Mikor Gertrud belépett a patikába és üdvözölte Melchior, kissé még el volt pirulva.

– Gertrud asszony, a mi drága szomszédunk! − kiáltott fel a patikus. − Micsoda öröm kegyedet ilyen jó kedélyben látni ezen a gyönyörű reggelen.

– Uraságod is mindig olyan jókedvű, egyenesen sajnálom, hogy ilyen ritkán járok erre − válaszolta szerényen a fiatalasszony.

– Ebben az esetben méltóztassék gyakrabban ellátogatni, hiszen a fiatalnak és egészségesnek sem árt lenyelnie egy csepp tüzesebb orvosságot − ajánlotta Melchior. − Ó, igen, a kenőcs. Itt is van, elkészült, a beteg csontokra kenve és egy Szűz Máriának elmondott imádsággal kiegészítve hat a legjobban. Vagy legalábbis csökkenti az öregség nyavalyáit. Igaz, Ludkét vártam kegyed helyett…

– Mertin úr még tegnap elküldte valahová, elintéznivalója akadt. Azóta nem láttam − válaszolta Gertrud.

– És kedves férjura? − kérdezte Melchior.

– Már hajnalban a kikötőbe sietett üzletet kötni. Köszönöm a kenőcsöt.

– Sietett? − ismételte meg a szót Melchior eltöprengve. − Nézze, habár nem vagyok valódi orvos, egyet-mást azért mégis tudok a betegségekről. És annyit mondhatok, hogy Mertin úr korában már nem való a sietség. Nyugodt, csendes életvitel, kiadós ételek, nagyböjt idején nem túlbuzgó böjtölés, ugyebár, érvágás annak rendje és módja szerint, a fájdalmas pontok kenőccsel való kenegetése és rendszeres forró fürdő: más gyógymód itt bizony nincs.

Miközben beszélt, lopva Gertud arcát figyelte. A lány nem volt még húszesztendős. Világos haja volt, kék szeme, hosszú főkötője alatt fiatal arca nagyon is ártatlannak tűnt, melegség járta át az ember szívét, ha ránézett. Gondtalan ábrázatával talán azokat a gondokat igyekezett eltitkolni, melyekkel egy fiatal lánynak szembe kell néznie, ha házastársa nála ötven évvel öregebb és beteg?

– Misét és imát is mondat egészségéért a Szent Miklós-templomban − tette hozzá a lány, és felsóhajtott. Ha jól hallottam, nem éppen ellágyulva, gondolta Melchior, de azért lelkesen bólogatott.

A lány hallgatott. Komolyan nézett Melchiorra, majd hirtelen rászánta magát a kérdésre:

– De mondja meg őszintén, Melchior úr, mindez nem segít, ugye? Fájdalmai csak nem akarnak alábbhagyni.

– Drága szomszédasszony, kinek hogy adatott, úgy telik az ő ideje, és gyógyítással, imádsággal, érvágással alig csikarhatunk ki egy csekélyke hosszabbítást. Ha rendszeresen vágat eret, csontjait és ízületeit kenegeti, akkor Mertin úr egészségét halálos veszély még nem fenyegeti, ezt neki magának is megmondtam. Akár több mint tíz évig is elélhet még.

– A csillagtérkép szerint?

– A csillagtérkép? − kérdezte Melchior. Lehajolt és elővette a pult alól az összehajtogatott csillagtérképet, bruggei mesterek munkáját, amit apja hagyott rá. Ennek olvasása a patikusok céhének egyik titka volt. Az uralkodóházak asztrológusai a maguk módszere szerint olvassák a csillagtérképet, a patikusok viszont másként, amennyiben tudják a beteg nevét és születési hónapját.

– Nem, nem a csillagtérkép szerint − válaszolta végül. − Az ösztönök és a tapasztalatok mondatják ezt velem. Kegyed férjurának ízületei betegek, csontjai fájnak, de életereje még nem csappant meg. A csillagtérképből azt tudom meg, mikor a legjobb eret vágatni, és ahogy látom…

Ujjait gyorsan átfuttatta a csillagtérkép jelképei fölött és így dünnyögött:

– Mertin úr csípőbaja esetén meg kell keresnünk, hol áll a Sagittarius, a láb a Capricornus lesz, a beteg térd pedig az Aquarius… És ha most azt nézzük, hogy a Hold holnapután este lesz a Capricornusban, akkor amondó vagyok, hogy férjurának két nap múlva reggel lenne ajánlatos borbélyhoz menni eret vágatni, utána pedig kenőccsel kell orvosolnia baját, ettől a lábfájásnak bizony alább kell hagynia.

– Meg fogom mondani neki. Ezer köszönet, patikus úr, a viszontlátásra! − a fiatalasszony ismét felsóhajtott és indulóban volt.

Melchior bólogatott.

– Bizony, ez régi tudomány, amit Saliceto Wilhelmus, Cremona Gerardus és a többi híres ősi gyógyító tanításából ismerünk. Mindenképpen javasolja kedves férjurának, hogy vágasson eret, és meglátja, kedves szomszédasszony, hogy jó egészségnek fog örvendeni.

– Adná Isten − suttogta Gertrud. Ezzel kilépett az ajtón, a patikus pedig elgondolkozva nézett utána.

– Szegény lány! − szólalt meg Melchior háta mögött hirtelen egy női hang. Melchior meg sem hallotta, amikor az ő drága felesége, Keterlyn, belépett a patikába.

2

A tallinni városháza

Május havának 16. napja, reggel

TALLINN VÁROSÁNAK BÍRÓJA, Wenzel Dorn, ott állt a tanács esküdtje, Bockhorst meg a lovagrend egyik apródja előtt, és gondolatban számba vette mindazon tisztségeket és foglalkozásokat, melyeket boldogabban űzne, mint ezt az örök időkre átkozott és szánalmas városi bíróságot. Elsőként a serfőzők tiszteletreméltó foglalkozása ötlött eszébe, mégpedig két okból kifolyólag. Először is azoknak mindig van friss sörük, másrészt pedig egy serfőzőt sosem rángatnak ki az ágyából hajnalok hajnalán, és nem rendelik abban a szent minutában a városházára, ahol − Uram, segíts! − magának a lovagrend tallinni komturjának szolgája várja olyan üzenettel, amitől minden szál haja égnek mered.

Ám itt állt most, kialvatlanul, és a gyomra rosszalkodott, mint mindig, amikor kellemetlen híreket hallott. Igazán kellemetlen híreket.

– Ma délben − mondta az apród, mire az esküdt bólogatott.

– Mi lesz délben? − kérdezte Dorn bíró.

Az apród leplezetlen barátságtalansággal méricskélte.

– Délben várja megjelenését a méltóságos komtur − válaszolta.

– Persze, persze − vágta rá gyorsan a bíró. − De a tanács többi tagját is, vagy csak a városi bírót…

– A tanács esküdtjei délben misére mennek a Szentlélek-templomba − vágta rá gyorsan Bockhorst. − De a városi bíró mindenképpen a Dómhegyen lesz délben. Ő ismeri a törvény betűit a legjobban és egyáltalán…

Egyáltalán és mindenképpen, gondolta Dorn bíró. Most, hogy a komtur gyilkos után kutat a városban, a városi bíró a törvény legjobb ismerője. Kinézett a városháza nyitott ablakán a piacra, ahol meglátott egy sörárust nagy korsójával. A bíró nyelt egyet. Nem lenne rossz a Dómhegyre menet beugrani Melchiorhoz. Annál is inkább, mert a komturnál nagyon rossz hírek várják. Azokat úgysem bírná józanul végighallgatni.

A történet hátterében olyan dolgokat lehetett sejteni, amikbe a bíró nem szeretett volna belekeveredni. Az a magas rangú lovag, akit meggyilkoltak, Gotlandról jött, Gotland pedig állandóan viszálykodott azokkal a városokkal, melyekkel Tallinn-nak jó barátságban kellett volna lennie − a bíró legalábbis így értelmezte a helyzetet. A tanács az utóbbi időben így is épp elégszer magyarázhatta a bizonyítványát, és meggyűlt a baja Novgoroddal, Wiborggal, sőt, Tartuval is. Nem is olyan régen történt, hogy a tallinni bírónak a város nevében és Tartu követelésére tömlöcbe kellett volna vetnie az összes idetévedt orosz kereskedőt, na de mi lett volna akkor a tallinni kereskedőkkel a Hanza-szövetség novgorodi állomásán? Dorn ki nem állhatta az olyan ügyeket, melyek vizsgálatakor magas elöljárókhoz és idegen országokba vezettek a szálak, a lovagrend tanácsmesterének meggyilkolásával kapcsolatban pedig pont valami ilyesmit szimatolt. Hivatali esküje szerinti feladata a béke megőrzése és a Tallinn városában való bíráskodás volt, amire a városi tanács meg is alkotta a maga törvényeit. Aki rosszul mérte a piacon az áruját, azt láncra verni, az éjjeli csendtilalom idején késelésbe keveredett tímárlegényeket megbírságolni − Dorn szerint ez volt a városi bíró legfontosabb dolga, és ezt el is tudta látni pontosan és lelkiismeretesen, mert tudta, hogy hasznára válik a városnak. Magas rangú, külföldi lovagok gyilkosai után nyomozni − ezt a feladatot boldogan átengedte volna valaki másnak.

– Borzalmas egy história! − sóhajtott fel Bockhorst, a tanács esküdtje, valósággal beleborzongva a mondatba. − Ám szerencsére városunk olyan okos bíróval büszkélkedhet, mint Wentzel Dorn úr, aki ha kell, a föld alól is előkeríti ezt a gyilkost.

– A lovagrend valóban bízik abban, hogy a gyilkos minél hamarabb kézre kerül − válaszolta a követ sokatmondóan. − De erről majd részletesebben szól a komtur. Ám mielőtt ő szándékáról nyilatkozna, az ügyről nem szabad beszélni a városban. A szóbeszéd csak ronthat a helyzeten.

Ugyan, menj már, gondolta a bíró. Egy városban, ahol van piac, nincs is szükség kisbíróra, a város úgyis előbb értesül mindenről.

Mikor a lovagrend szolgájával később lement a városháza lépcsőjén, megkérdezte, kitűzte-e már a komtur a vérdíjat.

– Azt éppenséggel a városnak kell kitűznie − vélekedett az apród. − Hiszen mi semmit sem tehetünk a város területén.

– Borzalmas egy história − sóhajtott fel Dorn.

– Bizony, borzalmas história − ismételte meg az apród, és ő is felsóhajtott. − Micsoda fejetlenség volt a Dómhegyen egész éjszaka! De kimondatlanul is világos, hogy a komtur nem akar a rend nagymesterének olyan üzenetet küldeni, miszerint egy magas rangú tanácsmestert lefejeztek, ráadásul egy pénzérmét is a szájába dugtak, majd a gyilkos lemenekült a városba és nem sikerült kézre keríteni. Nem, ezt semmi esetre sem…

– Pénzérmét? Miféle pénzérmét? − kérdezte Dorn meglepetten.

– Én aztán nem tudom, milyen pénzérméről lehet szó, de mindenesetre kigurult von Clingenstain szájából, mikor a fejét levették a szögről. A fejét ugyanis egy kampóra akasztották fel.

– Hogy volt még kedve vesződni vele annak a gyilkosnak − szaladt ki Dorn száján.

Az apród hirtelen megtorpant a városháza ajtaja előtt. Kérdő pillantást vetett Dornra.

– Hát igen − jegyezte meg végül −, az igazat megvallva a komturtól nem kaptam engedélyt, hogy kifecsegjem a pénzérmét. Így talán kegyeskedik a bíró úr ezt elfelejteni addig, míg a komtur maga mindenről részletesen be nem számol.

– Rendben − válaszolta Dorn mogorván és elköszönt az apródtól. Ezután viszont már tényleg úgy döntött, hogy benéz Melchiorhoz, mert egy erős, hasfájás-csillapító gyógyital igencsak ráfért, és legjobb tudomása szerint épp patikus barátjának volt nagyon jó szimata a gyilkosok felkutatása terén. Ha múlt tavasszal Melchior ki nem silabizálta volna, hogy ki fojtotta meg azt a flamand eretneket, a gyilkos még mindig erényes és köztiszteletben álló asszonyságként róná Tallinn utcáit. A városi tanács biztosan áldását adja rá, hogy Melchiort felkérje segédbírónak.