BÍRÓ SZABOLCS

ANJOUK
inic
II. RÉSZ

Az utolsó
tartományúrig
– részlet –

ATHENAEUM

Athenaeum
Budapest

Copyright © Bíró Szabolcs, 2016

ISBN 978 963 293 561 4

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Még egyszer harcba szállok…
Megvívom az utolsó nagy csatát.
Ma élek és meghalok…
Ma élek és meghalok…

A Fehér pokol című filmből

A hónapok elnevezése a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Hazatérés – megnyugvás nélkül

inic Amidőn Károly király elhagyta Zágrábot az Úr ezerháromszázhuszonkettedik évének őszén, serege mintegy gyászmenetként vonult végig az utakon. Habár fogolyként egy olyan, valaha erős hatalommal bíró embert vittek magukkal Temesvárra, mint a báni címétől frissiben megfosztott Subics Mladen, valahogy egyikük sem érezte igazi diadalmenetnek az összecsapások, s így egyben hadizsákmány nélküli déli hadjáratot.

A kopár fák, az egyre hidegebbé váló, mindig sáros föld és az oszlani nem akaró szürke fellegek csak fokozták az általános komorságot, ahogy a mühldorfi vereség híre sem tett túl jót a közhangulatnak. Persze hamar értesült mindenki a király döntéséről, miszerint csak a Habsburgok szenvedtek vereséget, hiszen a magyar segédhad jóformán veszteségek nélkül tért vissza, és nem engedte magát megverni, de a többség érezte, hogy a történtek ilyetén értelmezése azért némiképp sántít, s nem feltétlenül fedi a teljes valóságot.

Az sem tűnt végleges megoldásnak, hogy Mladen bán kiesett hatalmi szerepköréből, hiszen ő csak egyik okozója volt a tengermelléket sújtó bajoknak, ám korántsem maga jelentett minden problémát.

Velence továbbra sem mondott le a part menti területek birtoklásáról, a ténykedésében meg nem zargatott, kiterjedt Subics família pedig a családfő nélkül is képes volt épp elég nagy felfordulást és fejfájást okozni. Alighogy a király hátat fordított a déli területeknek, ők máris összegyűltek a koncon marakodni. Szent András havában rögtön ki is jelentették, hogy cseppet sem örülnek az újonnan kinevezett bánnak, s nem fognak csak úgy fejet hajtani Babonics János előtt.

Ez utóbbi nemes férfiú megérkezéséről frissen szerzett területeire egyébiránt még az esztendő végén sem jöttek hírek, s a karácsonyt sem kellett kivárni, hogy az udvarban mindenki arról pusmogjon, Babonics János nem sokáig örül majd a kinevezésének. Hiszen az emberi gyengeségről éppúgy példa alapján alkotunk képet, ahogy a pecsétnyomó lenyomatot hagy a viaszon, s János bán, hogy már nem volt ki ellen hergelnie a népet, hanem neki magának kellett volna bizonyítania bölcs hatalmát, hirtelen mintha elvesztette volna addig határozottnak látszó cselekvőképességét.

A tengermellék népe ezt azonban akkor még kevéssé érzékelte. Egyelőre csak örültek, hogy a legrosszabb, akit hosszú esztendők óta voltak kénytelenek elviselni, végre-valahára eltakarodott. Ahogy az ilyenkor lenni szokott, még különféle csodákban bíztak. Hogy eztán senki se fogja meggyalázni az asszonyokat és a szűz leányokat, hogy nem fogják kirabolni a kereskedőket, s nem fogják erőszakkal elragadni a dalmát polgárok földjeit, majd azokat maguk között sorsolás útján felosztani, mint ahogy az Subics Mladen idejében meglehetős gyakorisággal előfordult.

„Hol van hát, Mladen bán, a te hatalmad, amellyel semmibe vetted a föld összes uralkodóját?” – kérdezte ekkoriban a bizakodó dalmát krónikás, sokak ki nem mondott szavait festve fel a pergamenre. „Hol van a te nagyságod, amellyel túltetted magad azon, hogy Istent és a katolikus egyházat tiszteljed? Hol van a te zsarnokságod, amellyel kiraboltad és elszegényítetted Dalmácia és Horvátország városait, amelyek békében akartak élni s megmaradni saját jogaikban?”

Aztán lassan mind visszatértek szokásos teendőikhez, elfeledték, hogy egykor csodákra vártak, és ugyanúgy élték tovább hűbáruraiktól függő nyomorult életüket, mint addig.

S amikor a fogollyá lett Mladennel azon az ezerháromszázhuszonkettedik évi őszön hazatért a királyi sereg, annak tagjai is élték tovább megszokott életüket. Kivéve azokat, akik az utolsó zágrábi estén különleges megbízást kaptak uruktól. Mert azon az estén, amikor Lackfi István pokoli szívességet tett Bátor Attilának, nem ő volt az egyetlen, akinek szép csendben végeznie kellett Mladen valamely bizalmasával.

A krónikások és oklevélírók természetesen sosem jegyezték fel azt a véres dátumot – de akik akkor a király akarata szerint tőrt ragadtak, idővel rendkívül magasra törtek az udvari ranglétrán. Olyan magasra, ahonnan már a gyilkosság sem tűnik aljas tettnek, sőt külön szó létezik rá: „eszköz”. Eszköz, melyet a cél érdekében lehet, mi több, ajánlatos használni.

Akkoriban azonban a legtöbben még a maga nyers valójában látták tettüket, és nem feltétlenül voltak elégedettek vele. Azt ugyan mindig is sejtették, hogy ebben a világban csak vérontás által juthatnak előrébb, de ezt sokkal inkább a csatamezőn rohamozva képzelték el, semmint sötét, eső áztatta sikátorokban, áldozatuk háta mögé settenkedve.

Nyugtalanul tértek hát haza, és nyugtalan volt maga a király is, aki jól tudta, mennyire fontos egy veretlen hadsereg híre, és aki valamiképpen azt is megérezte, hogy szerződés ide vagy oda, a segítség fejében beígért Pozsony vármegye ezúttal sem fog visszakerülni a magyar korona fennhatósága alá – kiváltképp, hogy nevezett szerződés olyasvalakivel köttetett, aki akkoriban éppen egy bajorországi tömlöcben tengette mindennapjait, Wittelsbach Lajos vendégszeretetét élvezve.

Bármiképpen is nézzük, sokaknak nem volt olyan boldog az az esztendő végi hazatérés, mint amilyennek lennie kellett volna. S ha nem is a hazatérőknek főtt a feje a nyugodatlanságtól, akkor bizonyos esetekben éppen azoknak, akikhez hazatértek.

ELSŐ EPIZÓD
Krisztus
menyasszonya

1. fejezet

Az Úr 1322. éve
Szent András hava
Sopron

inic Amikor a templom harangját félreverték és az utcán felzúgott a nép, Gutkeled Miklós feleségének úgy rándult görcsbe a gyomra, hogy még a hímzését is kiejtette a kezéből. Öreg komornája, aki egykor a dajkája is volt, szó nélkül odalépett hozzá, és kövér melléhez ölelte az asszony apró fejét. Aggodalmas ábrázattal meredt maga elé a csupasz kőfalra, miközben hagyta, hogy a vár úrnője minden porcikájában reszketve zokogja teli a kötényét, akárha a párnájába temetkezve sírna.

– Légy erős, drága lelkem! – mondogatta egyre csak a vén özvegyasszony, mert mást nem nagyon mondhatott. – Légy erős, ne lássa, hogy félsz tőle!

Az emberek nyüzsgése és a harangok zúgása ugyanis a vár ura, Gutkeled Miklós soproni ispán hazatértét jelezte, s ezt mindkét asszony jól tudta. Ahogy azt is, hogy amíg az urat el nem szólítják egy újabb háborúba, addig sem nevetés, sem vidám énekhang nem fog visszhangot verni a rideg falak között. A soproni ispán vára ismét dermedt, komor kriptává változik, és az is marad néhány végtelenül hosszú hónapig.

– Levetem magam az öregtorony ablakából – szólalt meg zokogását legyűrve a vékony, sápadt asszony, miközben tenyerével szétmaszatolta arcán a könnyeket. – Egyenest a lova patái előtt zúzom magam halálra, ezúttal így köszöntöm.

– Ne beszélj istentelenségeket! – nyúlt hóna alá a vénasszony, egyetlen mozdulattal rántva talpra az úrnőt, majd gyorsan keresztet vetett. – Micsoda ostoba gondolatok ezek, lelkem! Menj, öltözz gyorsan tiszta ruhába, aztán csipkedd meg az orcádat, hadd lássa, mennyire vártad! Addig én ugrasztom a szolgákat, hogy legyen mielébb forró víz a dézsában, meg friss borjúhús az üstben. Ne adjunk neki okot a búskomorságra!

Bárhogy is igyekeztek azonban, Gutkeled Miklós ugyanolyan mord ábrázattal léptetett félköríves bástyákkal megerősített, ovális fallal körbevett fészke felé, mint minden más alkalommal. Volt benne valami mélységes mélyen gyökerező düh, valami kipusztíthatatlan gyűlölet a világ iránt, ami ugyan kiváló katonává és még jobb hadvezérré tette, de férjnek, hétköznapi embernek elviselhetetlen volt. Békeidőben képtelen volt magával bármit is kezdeni, az úri mulatságokat nem szenvedhette, lakomákat sosem adott. Sivár kővárában, mely oly hideg és bevehetetlen volt, akár az ő lelke, legalább fél emberöltő óta nem csendült zeneszó – legalábbis akkor nem, amikor Miklós otthon tartózkodott.

A soproni ispán hadserege volt a legjobban szervezett harci egység az egész országban. Az alapos gonddal válogatott, könyörtelen szigorral kiképzett közel háromszáz lovas – a törvény betűje szerint vármegyénként felállítandó bandériumok szokásos létszámának másfélszerese – rendezett sorokban haladt ura nyomában a vár felé, olyan fegyelmezetten, mintha még mindig ellenséges területen vonulnának. Jóllehet többen is elléptettek saját utcájuk, házuk mellett, sőt volt, aki elé kisietett az egész családja, mindenki tudta: amíg az ispán úr határozott parancsot nem ad a hazatérésre, addig nekik kutya kötelességük követni őt, akár otthon vannak, akár nem.

Ők voltak a kemény mag, a legkiválóbbak. Végleges létszámuk hadjáratról hadjáratra változott, hiszen alkalomadtán zsoldosokkal, gyalogosokkal bővítették soraikat, vagy éppen a király adott melléjük további seregtesteket, mint ahogy tette azt a felvidéki hadjárat kezdetekor is. Ezek a különféle hadtestek aztán az adott feladat végeztével fokozatosan lebomlottak róluk, de az állandó ispáni bandérium tagjai Miklóssal maradtak, és békeidőben is állandó jelleggel együtt gyakorlatoztak – vagy a soproni vár testedzésre kialakított udvarán, vagy komolyabb hadműveletek kidolgozásakor a város kies határában.

A magas terméskő falakhoz közelítve öblösen zúgó kürtszó köszöntötte őket a kapuház tornyának mellvédjéről, majd kattogva, komótosan megindult felfelé a nehéz hullórostély, és kitárultak a vaskos kapuszárnyak. A soproni ispán bandériuma méltóságteljesen vonult be a várudvarra, ahol a kapitányok parancsszavai szerint széles félkaréjban sorakoztak fel, szemben a bozontos szakállú, arcán ezernyi sebhelyet viselő hadnaggyal.

Miklós nem volt a szavak embere, de zászóalja tagjaihoz igyekezett mindig tisztességes beszédet intézni – minden fellengzősség nélkül, a lényegre összpontosítva.

– Tudom, hogy csalódottak vagytok, amiért elmaradt a szokásos hadizsákmány – kezdte nyers, ráspolyos hangján, miközben végignézett a lovasok arcán. Bárhogy is éreztek, egyikük vonásai sem árulkodtak elégedetlenségről. – Mindnyájan két teljes nap pihenőt kaptok vigaszdíj gyanánt. Utána azonban újult erővel folytatjuk a hadgyakorlatokat. Tudom, hogy nyakunkon a tél és karácsony hava, de mi nem engedhetjük meg magunknak, hogy hónapokig csak tespedjünk, mint ahogy az más uraknál szokásban van, és tavaszra elkényelmesedett, elsorvadt bagázzsá váljunk. A többi bandérium majd tavasszal újrakezdi a gyakorlatozást. Mi azonban böjtmás havára erősebbek, gyorsabbak és félelmetesebbek leszünk, mint eddig bármikor. Értettétek?

– Értettük! – dörgött párafelhőt háromszáz torok a késő őszi hidegbe.

– Kik vagyunk mi? – bődült el ekkor Gutkeled Miklós.

– A király ökle, a birodalom pajzsa és buzogánya! – süvöltötték egy emberként az ezerszer elhangzott, jól begyakorolt jelmondatot, mire hadnagyuk elégedetten bólintott, majd mindenkit útjára bocsátott. Hadapródjához és fegyvernökéhez külön szólt, és bár ők vele éltek a várban, ezúttal kivételesen megengedte nekik, hogy meglátogassák a családjukat.

Abban a pillanatban, hogy zászlóalja szétszéledt, és ő lováról leszállva rápillantott az otthonául szolgáló szürke palotaépületre, ábrázata ismét elborult. Magába fordulva, dühöngő bikaként indult a bejárat felé, feltépte az ajtót, aztán hirtelen megtorpant, ahogy a küszöbön átlépve egyből háza népébe botlott. Ott sorakoztak lehajtott fejjel a szolgálói, az intézője, a felesége öreg, kövér komornája, és persze maga az asszony, tiszta ruhában, pirosra csípdesett orcával, de lesütött tekintettel, enyhén reszkető állal. Miklós csodálkozva vonta fel szemöldökét, de csak egyetlen nagyon rövid, alig szívdobbanásnyi időre engedte meg magának, hogy olyan embernek lássék, akit még meg lehet lepni. Aztán ugyanolyan komor képpel folytatta útját a palota belső termei felé, mint ahogy nekiindult.

Döngő léptekkel viharzott el a háznép mellett, csaknem feldöntve a szolgálókat, mire a felesége hegyes kis álla megint erősebben kezdett reszketni, szeme egyre üvegesebbé vált a sírhatnéktól. Akkor azonban a kövér komorna megszorította az asszony karját, és egy finom, ám határozott mozdulattal a férje felé taszította a törékeny teremtést.

– Édes uram – kezdte erőtlen hangján az úrnő –, hála Istennek, hogy épségben hazatértél!

– Istennek ehhez az égvilágon semmi köze – morogta Miklós meg sem állva, rá sem pillantva a feleségére.

– Nehéz utad volt, uram? – folytatta az asszony a férje nyomába szegődve, miközben háta mögött intett a háznépnek, hogy mehetnek a dolgukra. – Mondd, merre jártál? Úgy látom, hajad szála sem görbült…

– Annak örülnél, mi? – pördült felé a király hadnagya, és véreres szemének tekintetét úgy fúrta madárcsontú asszonya halványkék szemébe, mintha kedve lett volna ott helyben megfojtani a boldogtalan nőt. – Örülnél, ha legközelebb helyettem csak a halálhírem térne haza, igaz? Lehet, hogy én is jobban járnék, ha ott pusztulnék valahol, akkor legalább nem kéne azt a savanyú, hazug képedet bámulnom…

Az asszony eddig bírta, ismét elsírta magát – csakhogy ezúttal nem titokban, a komornája kötényébe bújva, hanem férje előtt, feltárva előtte gyengesége utolsó jelét is.

– Úgy, bömbölj csak! – hagyta faképnél az ispán, aki semmi másra nem vágyott, csak egy tűzforró fürdőre a vászonnal bélelt dézsájában.

Egyedül.

A gőzölgő fürdődézsa egy üres terem kellős közepén állt. Jókora medvebundát terítettek mellé a jéghideg földre, hogy az úr arra szállhasson ki, ha végzett, és egy széket készítettek melléje, rajta egy nagy vászonkendővel meg az ispán tiszta ruháival. Miklós hallani sem akart róla, hogy szolgák öltöztessék. „Csak a kinyalt seggű, kényes buzeránsok nem képesek maguk felöltözni!” – hangoztatta mindig, valójában viszont csak szégyellte agyongyötört, sebhelyekkel borított testét, és nem akarta, hogy a pórnép az ő sérüléseiről pletykáljon, amikor épp nincs jobb dolga. A végén még gyengének néznék, sebesült, kivéreztetett vadnak, és ki tudja, annak miféle vége lenne. Úgy vélte, szanaszét vagdalt arca már így is elég beszédtémát biztosít nekik, és az is több az elégnél.

Miközben a forró vízben ázott, elmerengve simított végig heges arcán. Minden vágást ismert, mindegyik egy-egy meg nem énekelt történet volt az életéből.

Ezt Visegrádnál szereztem, emlékezett, ahogy megérintette az egyik leghosszabb vágásnyomot. Ezt Komáromnál. Ez meg Gönc bevételekor került ide…

Az üres teremben félhomály uralkodott. A spaletták bezárva, hogy még több meleget tudjanak odabenn tartani. A sarokban egy réges-régi nyitott kandallóban ropogott a tűz, annak a fénye adott némi világosságot, de amúgy nem volt mit nézni: a falakon se régi pajzsok, se kárpitok nem hirdették a palota urának gazdagságát. Miklós ispán termei leginkább úgy festettek, mintha épp tegnap fosztották volna ki őket: itt csak egy dézsa, a hálóhelyiségben csak egy egyszerű ágy és néhány láda, az étkezőben csupán egy kecskelábú deszkaasztal és pár szék… Semmi cicoma, semmi dísz, semmi felesleges csecsebecse, még az úrnő lakrészében sem.

Az ispán ugyanis az összes pénzét megszállottan a serege fejlesztésére költötte. Az volt az igazi családja: a soproni bandérium. Nekik adta minden idejét, minden szeretetét, és ha éppen nem volt elég pénze, hát eladott valamit a palota berendezéséből, hogy zászlóalját és annak félelmet keltő hírét fenntarthassa.

Végül a király hadnagya már majdnem puritánabb közegben élt, mint egy ferences szerzetes. A sarokban füstöt okádó kandallót is rég le kellett volna cserélni egy tisztességes cserépkályhára, de mindig akadt egy szekér lándzsa, néhány tucat új sisak, száz pajzs vagy pár láda jó minőségű, sodronyvértnek való fémkarika, amit jó áron meg tudott vásárolni, és az ilyesmi neki sokkal fontosabb volt egy agyondíszített zöld cserépkályhánál.

Hogy nemesi mivoltával, fényes otthonával kérkedhessen, az soha nem érdekelte. Hogy az ellenség már akkor összerondítsa magát, amikor az ő zászlóalja még rohamra sem indult, csak felsorakozott a csatatéren, az már annál inkább. Ezért dolgozott, és bármit is vártak tőle mások, már esztendők óta egyedül ezért élt.

Behunyta a szemét, alámerült a forró vízben, hogy megpróbálja kimosni a mocskot bozontos szakállából és mindig zsíros hajából, közben pedig azon gondolkodott, vajon mennyi adót sikerült beszednie az intézőjének, amíg ő távol volt. A zsákmány nélküli hadjárat őt magát is érzékenyen érintette, hiszen különleges bővítésre készült. Egyrészt végre ki akart állítani száz nehézlovast, csak még azt nem tudta, hogy fel tudja-e tölteni a bandérium létszámát újabb száz fővel, vagy a már meglévő háromszáz közül kell-e kiválasztania annyit, ahányat kiképezhet a nehézfegyverzetű harcmodorra. Másrészt, amióta csak hallotta, hogy Mühldorfnál micsoda pusztítást vittek végbe előbb az íjászok, majd végül Wittelsbach Lajos gyalogosai, azóta azon gondolkodott, hogy fel kéne szerelnie legalább száz-százötven talpast, és azokat oly módon kiképezni, hogy ha kell, kiváló íjászok legyenek, de ha arra van szükség, közelharcban is komoly erőt képviseljenek.

Mindezzel együtt, gondolta egészen feltüzelve, már olyan erő összpontosulna a zászlóm alatt, ami méltó lenne őseim híréhez. Olyan ökle lennék a királynak, amilyenre még sosem volt példa. Olyan pajzsa és buzogánya a birodalomnak, amitől méltán rettegnének a trón ellenségei.

Miklós úgy vélte, népes családja tagjai közül ő képviseli legigazabb módon ősei hagyatékát. Kétszáz évnél is több idő telt el azóta, hogy a Sváb Hercegségből származó Gut és Keled ispánok egyesítették erőiket, s az azóta eltelt idő alatt jócskán megszaporodtak a család ágai, lassan megszámlálhatatlan nemesurat és hölgyet adva a Magyar Királyságnak. A legtöbben, mint a nobiles általában, a földszerzést tekintették legfőbb feladatuknak: az egykori Gut faluból indulva megszerezték a Nyírség jókora részét, birtokosok lettek Zala vármegyében, ahol monostort is alapítottak, csakúgy, mint Sárváron, Nyíradonyban és Egyeden. Bihar vármegye volt a család legerősebb központja, s az ottani ősi birtokokon akkoriban osztoztak a rokonok, amikor Károly király még javában küzdött az ország trónjáért – az Úr ezerháromszázhetedik esztendejében.

Mind nagy birtokszerzők voltak tehát, kivéve Miklóst, aki soproni ispánként meglehetősen messze sodródott Biharból, de ezt nem is nagyon bánta, mert egészen másban látta a Gutkeled nemzetség ősi erejét: a hadakozásban.

Felmenői közt tudhatta azt a Weissenburgi Vecellin lovagot, aki Szent István oldalán verte szét Koppány vezér pogány hadait, de köztük volt az a Bátor Opos is, aki Salamon király idejében megölte az ecsedi láp sárkányát. Gutkeled Miklós tehát úgy vélte, ilyen apák nyomában csak úgy járhat tiszta szívvel, s csak akkor jogosult az ősi címer használatára, melyen a vörös alapra festett három ezüst ék épp az ecsedi láp sárkányának fogaira emlékeztet, ha kiváló harcosként, könyörtelen vitézként szolgálja a birodalmat. S ahogy nagy hírű ősei is egy-egy uralkodó megingathatatlanul lojális bástyái voltak, úgy kell neki is szolgálnia országa királyát. Ez volt saját becsületkódexe, íratlan, ám sziklaszilárd szabályokkal. Ebből adódott az is, hogy bár a kényes gúnyába bújt, finom modorú nemeseket ki nem állhatta, a leggazdagabbat mind közül, azaz saját királyát fenntartások nélkül szolgálta.

Lehet, hogy Opos sárkányt ölt a lápban, torzult valami mosolyfélére heges ábrázata, de olyan erő fölött még ő sem rendelkezett, amekkorának hamarosan én fogok parancsolni…

Szenvedélyes gondolataiból az ajtó nyikordulása zökkentette ki. A zsírozatlan zsanérok olyan csúf, fémes hangon nyikorogtak, amitől Miklós önkéntelenül, fájdalmasan összerándult. Nehezen viselte, ha meghallotta, hogy fém csikordul fémen. Egy alkalommal még a saját szakácsát is félholtra verte, mert az túl hangosan fente a késeket, amitől az ispánt őrjöngő dühroham kerítette hatalmába. Maga sem értette, miért, de egyszerűen nem tudott uralkodni ezeken a gyilkos haragú kirohanásain.

– Uram – hallatszott egy erőtlen női hang az ajtó felől. – Hazugnak neveztél…

Az ispán arcáról azonnal lehervadt a halovány mosoly, amint rájött, hogy felesége zavarta meg.

– Mit akarsz? – vakkantott feléje durván. – Már itt sem hagysz békén?

– Hazugnak neveztél, uram – ismételte meg az asszony, miközben becsukta maga mögött az ajtót, és halk léptekkel közelített a fürdődézsa felé. Miklósnak hamarosan feltűnt, hogy hitvese csak egy szál köntöst visel, melyet a kezével fog össze a mellkasa előtt. – Szeretném, uram, ha elmondanád, miért tartasz hazugnak.

– Hogy miért? – kérdezte a férfi rosszkedvűen. Már rég nem okozott gondot neki, hogy kendőzetlenül mondja ki az asszony előtt, amit gondol. – Tudod te azt jól. Feleségül vettelek, mert tőrbe csaltál egykori bájoddal. Az egyház törvényei szerint nem lehet más hitvesem, és ezt te tudtad is jól, számító némber! De azt már elhallgattad előlem, hogy a méhed szárazabb, mint a napszítta homok! Te tehetsz róla, hogy örökös nélkül kell meghalnom. Már ha nem te halsz meg elébb, és én újra nem házasodhatok…

Az asszony ökölbe szorította kezét a lenge köntös alatt. Vén komornája, egyetlen valódi támasza rábeszélte – tulajdonképpen megparancsolta neki –, hogy menjen be a férjéhez fürödni, lágyítsa meg a szívét, adja oda neki magát mindenestül, azzal majd megszelídíti az oroszlánt. Mindezek után azonban érezte, hogy képtelen lesz szeretni ezt az embert, képtelen lesz rá, hogy úgy érezzen iránta, mint egykor, és bárhogy is igyekszik, együttlétük számára csakis fájdalmas lehet.

– Honnan tudhattam volna, hogy a méhem… hogy nem tudok… – próbálta visszanyelni a könnyeit, mert elhatározta, hogy többet nem fog sírni.

– Szóval azt állítod, hogy nem tudtad? – meredt rá gúnyosan Miklós. – Az meg hogy lehet?

– De hát uram – nézett vissza megütközve az asszony –, én teelőtted nem feküdtem össze senkivel! Te vetted el a szüzességem, másképp ezt megtudni képtelenség!

– Megint hazudsz – közölte szárazon a férfi. – Az asszonyok tudják az ilyet. Megérzik. A kapitányaim mind ezt mondják, márpedig ők is házasemberek. És mivel a kapitányaim nekem hazudnának utoljára…

Az asszony nem akart hinni a fülének. Azt már korábban is tudta, hogy a férfiak semmit sem tudnak a női testről, de hogy efféle sületlenségek is elhangzanak köztük, az őszintén megdöbbentette.

– Lehetséges – vetette fel erőltetett könnyedséggel –, hogy csak a körülmények nem voltak megfelelőek a gyermekáldáshoz…

– Egyszer sem? – csattant fel Miklós. Kezdett elfogyni a türelme, és elképzelte, ahogy falhoz csapja a feleségét, mint egy nyüves macskát. Ez a gondolat ideig-óráig megnyugtatta.

– Számos apróságon múlik a dolog – magyarázta az asszony, csak hogy előrébb jussanak, mert kezdett iszonyúan fázni abban az egy szál köntösben. – Hogy hány nap telt el az előző vérzés óta, hogy mennyi van hátra a következőig, hogy a csillagok…

– Méghogy a csillagok! – dörmögte az ispán. – Ki beszélte tele a fejed ilyen badarságokkal?

– Nem sületlenség – vitatkozott vele a hitvese. – A Böske néném hallotta az asztrológustól, aki…

– Szóval az asztrológustól? – vágott közbe Miklós. – Hát már minden istenbarma vajákos szélhámost beengednek Sopronba? Csak tudjam meg, hol tevékenykedik az a pogány, és a Szent Inkvizíció elé hurcolom, mint eretneket! Akkor aztán a seggén keresztül tépem ki a beleit! Az valami ahhoz hasonló érzés lehet, mint a te sületlenségeidet hallgatni, te ostoba némber. Inkább azt mondjad végre, miért jöttél!

Az asszonyt elhagyták a szavak. Ugyanakkor nem is kellett semmit mondania, egyszerűen csak elengedte a köntösét, és hagyta, hogy az puha nesszel a földre hulljon. Ott állt az üres, hűvös helyiségben soványan, hófehéren, olyan pucéran, ahogy az Isten megteremtette, és Miklós érezte, ahogy férfiassága megmoccan a lassan langyosodó vízben. Dühítő beszélgetés ide vagy oda, az ispán hónapok óta nem volt nővel, és ezt maga is megérezte. A fürdő felmelegítette és ellazította átfagyott tagjait, s most ott állt előtte ez a vékony teremtés, aki minden jel szerint épp közösülni akart vele.

– Hát jó – dünnyögte némileg megenyhülve a férfi, akinek máris hevesebben vert a szíve, és gyorsabban vette a levegőt is. – Felőlem újra megpróbálhatjuk. Talán most megfelel minden körülmény…

Az asszony kilépett a lábbelijéből, kezét belemerítette a vízbe, és már mozdult is volna, hogy beszálljon a dézsába, amikor a férje rárivallt:

– Mit képzelsz, mit csinálsz?!

– Beszállok hozzád, uram – szólt megrökönyödve a meztelen nő. – Az öledbe ülök, és…

– Még csak az kéne! – állt fel egy hirtelen mozdulattal az ispán, mire nem csak sebhelyektől csúf, izmos teste vált láthatóvá, hanem szemérmetlenül előreágaskodó hímtagja is. – Én már megfürödtem. Hágni nem a vízben akarok.

Azzal kilépett a medvebundára, elkapta a székre terített vászonkendőt, pár hanyag mozdulattal áttörölte magát, majd mohón megmarkolta felesége tenyérnyi mellét, és közel húzta magához a könnyű testet. Kemény mellbimbója tapintásából érezte, hogy a nő fázik, de nem törődött vele. Élvezte, hogy uralkodhat fölötte. Szembefordította magával, kezét a hímvesszejére erőltette, és mutatta, hogy mozgassa a csuklóját előre-hátra. Közben érdes tenyerével egyre erősebben szorította a mellét, és kéjes ábrázattal figyelte, miként reagál felesége a növekvő fájdalomra.

Az asszony a könnyeit nyelve tűrt, de ekkor már tudta, hogy az elkövetkező percekben, talán fertályórában semmi jóra nem számíthat. Egyre jobban didergett, a mellében fokozatosan nőtt a fájdalom, miközben azt a testrészt kellett markolásznia, amitől a leginkább viszolygott. De tűrt, amíg tűrhetett, s igyekezett nem szólni, hátha Miklós megunja a kínzását.

Belenézett a férje szemébe, és ott semmi kedvességet, semmi melegséget nem látott. Ráébredt, hogy nem csupán gyűlöli ezt az arcot, amelyre rámered, de egyenesen retteg is tőle. A vékony vágások miatt furcsa kis csomókban növő szemöldöktől, a felszántott homloktól és orcától, a girbegurba, sokszorosan törött orrtól – attól a rémisztő, emberinek lassan már egyáltalán nem mondható ábrázattól, melynek ocsmányságát a nagyra növesztett, ápolatlan szakáll sem rejthette el.

Egyszer csak felsikoltott fájdalmában, s ő maga lepődött meg legjobban, amikor érezte, hogy a szorítás enyhül, majd abbamarad.

Hát csak ennyi kellett? – tette fel magában a kérdést. Hogy üvöltsek? Hogy tudja, mennyire fáj?

Ismét reménykedni kezdett, hátha egy kis kényeztetéssel mégis irányíthatja a férfit. Összeszedte minden akaraterejét, és amikor legközelebb megszólalt, hangja már nem remegett, nem csuklott el. Mély volt és búgó.

– Mit szólnál, jó uram – kérdezte lágyan, szinte már dorombolva –, ha közelebb húznánk a bundát a tűzhöz, és ott folytatnánk?

– Nekem itt is jó – közölte lihegve az ispán, majd a felesége mögé lépett, és rálökte annak felsőtestét a dézsa peremére. – Körülmények, mi? Csillagok állása, mi, te számító szuka? – hörögte önfeledten. – De most megkapod, ami neked jár…

Akkorát csapott az asszony fenekére, hogy az ismét felkiáltott. Majd még egyet és még egyet, mígnem a hófehér bőr mélyvörössé nem vált, s az asszony lába nem kezdett minden addiginál jobban remegni. Amikor Miklós a tenyerébe köpött, felesége tudta, hogy már nem tart soká, de csak nem bírta ki, hogy keserűen fel ne kiáltson:

– Hát így teszel magadévá? Mint az állatok?!

– Ha nem tetszik, vidd az ügyet az úriszék elé! – hatolt belé fájdalmasan Gutkeled Miklós. – Akkor majd mindenki megtudja, milyen terméketlen kis kanca vagy te…

Aztán nem beszélt többet, csak lökött és lökött, egyre hangosabban lihegve, nyögve, hol az asszony remegő combját, hol a mellét markolva kíméletlen erővel, míg végül egy hatalmas, bestiális ordítással el nem ernyedt, s akkor az asszony végre úgy érezhette, véget értek a szenvedései.

Habár abban biztos volt, hogy ura üvöltését hallani fogja még aznap. Mert Gutkeled Miklósnak nem akadt nyugodt éjszakája, amióta csak részt vett az első csatájában, hosszú évekkel korábban. Azóta volt goromba mindenkivel, azóta gyűlölte a feleségét, s azóta minden egyes éjjel rémülten üvöltve, hideg verítéktől iszamós testtel riadt fel, hogy azután csak hajnaltájt jöjjön ismét álom a szemére. Sokszor hallani lehetett, ahogy éjszakánként fel-alá járkál szobája magányában, és jobb híján részegségig issza magát, csak azt az iszonyatot, ami álmaiban várja, ne kelljen még egyszer átélnie. Pedig azok a kísértetek, azok a rég halott idegen arcok, azok a megcsonkított bajtársak, azok az anyjukért síró ifjú vitézek, azok a szembogár nélküli fehér tekintetek, azok az összeégett, büdös torzók és azok a végtelen mezők, melyeken vértől habzik a sár, és ahol a kiontott belek miatt minden lépés idegtépően cuppan, mindez ott várt rá a párnák közt.

Mert Gutkeled Miklós átkozott volt, és csak akkor aludt nyugodtan, ha körülötte, odakünn, a vezéri sátoron kívül aratott a halál.

EGY TRILÓGIA VÉGE
– egy sorozat eleje
Avagy utószó
az Anjouk harmadik részéhez

inic Habár a szinopszis elkészültétől a kézirat lezárásáig nem telt el hat hónapnál hosszabb idő, Az utolsó tartományúrig megírása mégis nehéz szülés volt. Való igaz, hogy viszonylag rövid idő alatt készült el a végleges szöveg, ám ez az intenzív munka valahogy többet követelt tőlem, és többet is vett ki belőlem, mint a sorozat első két részének megírása. Talán a régi, számomra oly kedves szereplők miatt volt ez, akiktől ebben a könyvben búcsút vettem – kitől örökre, kitől csak huzamosabb időre –, de az is lehet, hogy a lezárás felelőssége nehezedett rám ennyire.

„Lezárás?” – kérdezhetné a Kedves Olvasó. „Hát nem arról volt szó, hogy legalább tízkötetes lesz a regényfolyam?”

Nyugalom, elmagyarázom!

Az elmúlt időszakban két kérdést tettek fel nekem leggyakrabban. Az egyik, hogy akkor végül is hány kötetre nyúlik majd az Anjouk, a másik pedig ebből következően az volt, hogy ilyen sok könyvön keresztül mégis miként lehet fenntartani a feszültséget.

A válaszom erre már jó ideje az, hogy terveim szerint az Anjouk összesen tizenöt részt számlál majd, ezt jelen pillanatban eléggé magabiztosan merem állítani. Ami a feszültség fenntartását illeti, amiatt már csak azért sem kell aggódni, mert ez az évszázad telis-tele van elmesélhető, elmesélendő eseményekkel, csatákkal, hadjáratokkal, politikai csűrcsavarral, izgalmas szereplőkkel, vadregényes helyszínekkel – nem is beszélve arról a kismillió fiktív cselekményszálról, mely az eleve gazdag történések faliszőnyegébe elegánsan beleszőhető.

Van azonban egy logikusabb, ha úgy tetszik, prózaibb válaszom is erre a kérdésre.

A tizenöt kötet természetesen egyetlen nagy sorozatként is olvasható lesz, ám az Anjouk – miközben a kötetek számozása egytől tizenötig terjed – dramaturgiai szempontból valójában öt trilógiára lesz felosztható. Az egyes trilógiákon belül változhat az elbeszélés üteme, mellékszereplők léphetnek elő főszereplői státusba (és viszont), de ami a lényeg, mindegyik trilógia egy-egy feszültségekkel teli dramaturgiai ívet ír majd le.

Az első három részre, melynek jelen regény a zárókötete, magamban Bátor Attila bosszútrilógiájaként gondolok, ám emellett megfigyelhető, hogy egy hároméves korszak történéseit dolgozza fel: Csák Máté halálától a belháborúk lezárásáig, Anjou Károly konszolidációs politikájának kezdetéig. A negyedik, ötödik és hatodik rész úgy él a fejemben, mint a Visegrádi udvari trilógia, mely a Szent György Lovagrend alapításától I. Károly haláláig tart majd. Ez a három regény eltávolodik az olyan személyes (és fiktív) tragédiáktól, mint amilyen a Bátor család története volt, sokkal nagyobb hangsúlyt fektet majd a királyi családra, az udvari nemességre és a kor politikájára, emellett sok új szereplőt sorakoztat fel a lapokon. A legnagyobb különbség azonban talán az lesz, hogy míg az eddigi kötetek átlagosan egy-egy év történéseit mesélték el, addig a következő három rész egyenként három-négy esztendő eseményeit követi majd végig.

A legkomolyabb vállalkozás minden bizonnyal az utolsó kilenc kötet megírása lesz, hiszen ezek által nem mást tervezek, mint Nagy Lajos, illetve utódai korát három nagy korszakra felosztani, és három trilógiában feldolgozni.

Ami a sorozat egyes könyveinek kiadását illeti, jelenleg úgy fest a dolog, hogy kétévente jelenik majd meg egy-egy trilógia: az első két rész mindig azonos évben kerül majd a boltok polcaira, a rá következő évben pedig jön az adott trilógia zárókötete, amit fél év alkotói szabadság – valójában az újabb és újabb szakanyagok feldolgozására fordított tanulóidő – követ majd.

A puszta matematika mentén haladva tehát valamikor 2025-ben tehetem ki a pontot az Anjouk utolsó kötetének végére. Ebbe jelenleg belegondolni is ijesztő, de egyben roppant inspiráló, hogy megfeleljek a nem mindennapi kihívásnak.

Remélem, a Kedves Olvasó végig kitart mellettem ebben az évtizedes kalandban!

Dunaszerdahely,
2016. április 30.

Bibliográfia

A magyar középkor története

Pannonica Kiadó, 2005

A templomos lovagrend regulája

Kairosz Kiadó, 2002

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa

Alexandra Kiadó, 1993

Bánlaky József: A magyar nemzet hadtörténelme

Arcanium Adatbázis Kft., 2001

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv

Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek

Alinea Kiadó, 2012

Döbringer, Hanko: Johannes Lichtenauer hosszúkard művészete

A Kard Rendje Lovagi Kör és Vívóiskola Egyesület, 2007

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában

Panoráma, 1982

Engel Pál: Szent István birodalma

MTA Történettudományi Intézet, 2001

Dr. Józsa László: Szex a középkori Magyarországon

Históriaantik Könyvkiadó, 2011

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék

Duna International, 2012

Granasztói György: A középkori magyar város

Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt

Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Huizinga, Johan: A középkor alkonya

Madách Könyvkiadó, 1979

Kerékgyártó Árpád: Magyarország emléknapjai

Könyvesház, 1993

Képes Krónika

Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos

Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata

Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi

Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Kristó Gyula: Károly Róbert családja

Aetas 20. évf. 2005. 4. szám

Magyar Anjou Legendárium

Magyar Helicon – Corvina, 1975

Marosi, Kristó, Mak: Károly Róbert emlékezete

Európa Könyvkiadó, 1988

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában

Attraktor, 2009

Nagy Attila: Dunaszerdahely. Lakóhelyismeret

Historium Kiadó, 2011

Szilágyi Sándor (szerk.): A magyar nemzet története III. – Az Anjou ház örökösei

Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.T., 1895

Temesváry Ferenc: Fegyverkincsek, díszfegyverek

Helikon Kiadó – Corvina Kiadó, 1982

Thuróczy János: A magyarok krónikája

Európa Könyvkiadó, 1980

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon

Panoráma Kiadó, 1990

Történelmi atlasz

Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

Veszprémy László: Az Árpád- és Anjou-kor csatái, hadjáratai

Zrínyi Kiadó, 2008

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző írásait a www.anjouk.hu oldalon!

MEGJELENT!

Bíró Szabolcs
ANJOUK
I. rész
Liliom és vér

inic 1321. Bátor Attila egykor templomos lovag volt, a király első embere, aki ott küzdött az Anjou-lobogó alatt, vérét hullajtva az akkor felemelkedő dinasztiáért. Az évek során legendás harcossá vált, ám a sorsdöntő rozgonyi csata után szögre akasztotta kardját, hogy családjával békés életet élhessen – távol a királyi udvartól, messze minden csatamezőtől. Egy forró tavaszi napon azonban minden megváltozik: királyi küldöttség érkezik a szlavóniai birtokra, hogy csaknem egy évtized után ismét hadba hívja a lovagot. Csák Máté, a Felvidék hadura, az Anjou-ház legnagyobb ellensége meghalt, s itt az idő, hogy huszonnyolc várát és teljes tartományát elfoglalják, egykori alattvalóit a király hűségére térítsék. Attila nem tehet mást, újból vasba öltözik, hogy a királyi bandérium hadnagyaként induljon az északi hadjáratra – ezzel pedig nemcsak egy új korszak, hanem bonyodalmak egész sora is kezdetét veszi. Míg a királyi had a Csákok földjét dúlja, addig Dubicában sötét fellegek gyülekeznek a Bátor család feje felett. A lángok felcsapnak, és úgy tűnik, a tűz sosem hunyhat ki…

Bíró Szabolcs nagyszabású történelmi regényfolyamának lapjain valós és fiktív szereplők, urak és szolgák, királyok és katonák sorsa fonódik össze, és alakul Isten vagy a végzet akarata szerint. A sorozat nyitó kötete a XIV. század első negyedéről, az Anjou-kori Magyar Királyságról mesél – egy távoli, vadregényes, egyszerre dicsőséges és vérben fürdő korról, melyben még számított az adott szó, a becsületnek súlya volt, az emberéletet pedig egészen más áron mérték.

KERESSE A KÖNYVESBOLTOKBAN!

MEGJELENT!

Bíró Szabolcs
ANJOUK
II. rész
Lángmarta dél

inic 1322. Miután Anjou Károly egy minden addiginál hatalmasabb sereggel meghódította a Felvidéket, és az utolsó erdélyi vár ellenállását is megtörte, még mindig nem kezdheti meg a nyugodt birodalomépítést. Az ország déli részén a Subicsok törnek borsot az orra alá, így a királynak a tengermellék felé kell fordítania tekintetét, és folytatnia az évtizedes belháborút, melynek talán sosem lesz vége. László, a lecsúszott udvari lovag, miután gyilkosként megszökött Temesvárról, és önmaga elől is menekülve vergődött át az országon, a horvát bán oltalma alatt próbál új életet kezdeni – ám a sors akarata folyvást közbeszól. Lackfi István, az alacsony sorból származó vad székely harcos, aki a felvidéki hadjáratban szerezte meg lovagi címét, ezúttal ezer lovast vezet a mühldorfi csatába, ahol egyszer s mindenkorra eldől, ki örökli a német-római császári címet. Mindeközben a sorsával megbékélt, és ismét liliomos lovagként élő Bátor Attila elszántan igyekszik megtalálni fiát és feleségét, akikről azt sem tudhatja, élnek-e még egyáltalán. A remény élteti, de a kegyetlen bosszúvágy hajtja: egy fekete lobogót keres, és az embert, aki elárulta.

Bíró Szabolcs nagyszabású történelmi regényfolyamának második kötete a XIV. századi Magyar Királyság legdélibb csücskébe kalauzolja az olvasót, ahol még mindig virágzik a kiskirályként pöffeszkedő uracskák hatalma, és melynek olvasztótégelyében egyének, dinasztiák és birodalmak sorsa dőlhet el.

KERESSE A KÖNYVESBOLTOKBAN!

ELŐKÉSZÜLETBEN!

Bíró Szabolcs
ANJOUK
IV. rész
Szent György testvérei

MEGJELENIK 2017 TAVASZÁN!

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Nyáry Krisztián
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Felelős szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Multas Ágnes
Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2016-ban, Budapesten.
ISBN 978-963-293-561-4
© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0