CHUCK WENDIG

VÉSZMADARAK

BLACKBIRDS + TEXT COPYRIGHT © 2012 BY CHUCK WENDIG + ELSŐ MAGYAR KIADÁS: FUMAX KFT., 2016 + HUNGARIAN TRANSLATION © FUMAX KFT., 2016 + FORDÍTOTTA: RUSZNYÁK CSABA + A BIBLIAI IDÉZETEK KÁROLI GÁSPÁR FORDÍTÁSAI + SZERKESZTŐ: NÉMETH VLADIMIR + KORREKTOR: FRIEDRICH ZOLTÁN, VARGA ERIKA + TÖRDELŐ: OSZOLI JUDIT + MŰSZAKI SZERKESZTŐ: BENES ATTILA + BORÍTÓGRAFIKA: JOEY HI-FI + FELELŐS KIADÓ: A KIADÓ ÜGYVEZETŐJE + TOVÁBBI INFORMÁCIÓ KIADVÁNYAINKRÓL ÉS KEDVEZMÉNYES VÁSÁRLÁSI LEHETŐSÉGEK: WWW.FUMAX.HU + FACEBOOK-OLDALUNK: WWW.FACEBOOK.COM/FUMAXKIADO + NYOMTA: KINIZSI NYOMDA, DEBRECEN + FELELŐS VEZETŐ: BÖRDŐS JÁNOS ÜGYVEZETŐ IGAZGATÓ + MINDEN JOG FENNTARTVA. A JOGTULAJDONOS ÍRÁSBELI ENGEDÉLYE NÉLKÜL TILOS EZT A KÖNYVET VAGY BÁRMELY RÉSZLETÉT SOKSZOROSÍTANI VAGY BÁRMELY FORMÁBAN KÖZZÉTENNI. ISBN 978-615-5514-70-8

BLACKBIRDS + TEXT COPYRIGHT © 2012 BY CHUCK WENDIG + ELSŐ MAGYAR KIADÁS: FUMAX KFT., 2016 + HUNGARIAN TRANSLATION © FUMAX KFT., 2016 + FORDÍTOTTA: RUSZNYÁK CSABA + A BIBLIAI IDÉZETEK KÁROLI GÁSPÁR FORDÍTÁSAI + SZERKESZTŐ: NÉMETH VLADIMIR + KORREKTOR:
FRIEDRICH ZOLTÁN, VARGA ERIKA + TÖRDELŐ: OSZOLI JUDIT + MŰSZAKI SZERKESZTŐ: BENES ATTILA + BORÍTÓGRAFIKA: JOEY HI-FI + FELELŐS KIADÓ: A KIADÓ ÜGYVEZETŐJE + TOVÁBBI INFORMÁCIÓ KIADVÁNYAINKRÓL ÉS KEDVEZMÉNYES VÁSÁRLÁSI LEHETŐSÉGEK: WWW.FUMAX.HU + FACEBOOK-OLDALUNK: WWW.FACEBOOK.COM/FUMAXKIADO + NYOMTA: KINIZSI NYOMDA, DEBRECEN + FELELŐS VEZETŐ: BÖRDŐS JÁNOS ÜGYVEZETŐ IGAZGATÓ + MINDEN JOG FENNTARTVA. A JOGTULAJDONOS ÍRÁSBELI ENGEDÉLYE NÉLKÜL TILOS EZT A KÖNYVET VAGY BÁRMELY RÉSZLETÉT SOKSZOROSÍTANI VAGY BÁRMELY FORMÁBAN KÖZZÉTENNI. ISBN 978-615-5514-70-8

A HOLTAKNAK,

AKIK CSOMÓ MINDENRE

MEGTANÍTHATNAK

AZ ÉLETRŐL

ELSŐ RÉSZ

EGY

DEL AMICO HALÁLA

Egy kocsi fénysugarai hasítanak át a motel szakadozott ablakredőnyein.

Amikor bevilágítják a szobát, Miriam szemügyre veszi magát a tükörben.

Úgy nézek ki, mint akit egy poros országútról fújt be a szél, gondolja. Piszkos, szakadt farmer. Szoros fehér póló. Platinaszőke haj, gyökereiből sötét, földes szín kúszik felfelé.

Csípőjére teszi a kezét, aztán jobbra, majd balra fordul vele. Kézfejével letörli a rúzsfoltot onnan, ahol Del megcsókolta.

–  A lámpáknak égniük kell – mondja csak úgy senkinek, előre jelezve a jövőt.

Felkattintja az ágy melletti lámpát, és húgysárga fény világítja be a patkányfészekszerű szobát.

Egy csótány ül bénultan a padló közepén.

–  Tűnés – mondja neki. – Menj a picsába. Szabad vagy.

A csótány engedelmeskedik, és megkönnyebbülten beiszkol a falból lehúzható ágy alá.

Akkor hát vissza a tükörhöz.

–  Mindig is mondták, hogy vén lelked van – motyogja Miriam. És ma éjjel tényleg maga is úgy érzi.

A fürdőszobában felsziszeg a zuhanyzó. Majdnem itt az idő. Leül az ágyra, megdörzsöli a szemét, és ásít.

Hallja a zuhanyzó fogantyúinak nyikorgását. A csövek úgy nyögnek és remegnek a falban, mintha egy vonat haladna el köztük. Miriam behajlítja és megszorítja lábujjait, akár egy majom. Megroppannak az ujjpercei.

Del valami degenerált, koszfészkes countrydallamot dudorászik a fürdőszobában. Miriam utálja a countryt. Az a zene az ország szívének monoton, lüktető pulzusa. Várjunk csak. Ez itt Észak-Karolina, ugye? Észak-Karolina nem az ország szíve? Mindegy. Az ország szíve. A Konföderáció. A Nagy Semmi Közepe. Mit számít?

Kinyílik a fürdőszoba ajtaja, és a gőzfelhőbe burkolt Del Amico lép ki rajta.

Egykor vonzó jelenség lehetett. Sőt ebben a fényben még mindig az. Középkorú és karcsú, akár egy szívószál. Szálkás kar, kemény lábikra. Csontos csípőjére olcsó, közönséges bokszer szorul. Erős állkapcsa, szép álla van, gondolja Miriam, és a borosta sem áll neki rosszul. A férfi szélesen rámosolyog, és megnyalja a fogait – nyelve nyikorogva fut végig a ragyogó gyöngyfehérségen.

Miriam menta illatát érzi.

–  Szájvíz – mondja a férfi, majd cuppant az ajkával, és forró, friss leheletet küld felé. Habos törülközőjével dörzsölni kezdi a fejét. – A mosogató alatt találtam.

–  Szuper – válaszolja Miriam. – Hé, előálltam egy új zsírkrétaszínnel: csótánybarna.

Del kikukucskál a törülközőcsuklyája alól.

–  Mi? Zsírkréta? Mi a fenéről beszélsz?

–  A Crayola mindenféle őrült színeket legyárt. Te is tudod. Égett umbrabarna. Égett vörösesbarna. Fehérített mandula. Babaszarsárga és így tovább és így tovább. Csak annyit mondok, hogy a csótányoknak is megvan a maguk színe. A maguk saját színe. A Crayolának rá kellene repülnie. A kölykök imádnák.

Del nevet, de láthatólag össze van kissé zavarodva. Tovább törölgeti a haját, majd abbahagyja. Ráhunyorog a nőre, mintha csak egy olyan úgynevezett mágikus képen próbálná meglelni a delfint.

Tetőtől talpig végigméri.

–  Nem azt mondtad, hogy azért maradsz idekint, hogy… kényelembe helyezkedj? – kérdezi.

Miriam vállat von.

–  Jaaa, nem. Igazság szerint sosem tudok annyira ellazulni. Bocs.

–  De… – Elhallgat. Ki akarja mondani. A szája korábban formálja a szavakat, mint hogy megszólalna, de végül:

–  Nem vagy meztelen.

–  Remek megfigyelés – mondja a nő hüvelykujját feltartva és kacsintva. – Rossz hírem van, Del. Valójában nem kamionpihenős prosti vagyok, ezért nem fogjuk baszással tölteni ezt a szép estét. Vagy reggelt. Azt hiszem, már reggel van, nem? Akárhogy is, baszás az nem lesz. Nincs pénz, nincs móka.

A férfi állkapcsa összeszorul.

–  De felkínálkoztál. Tartozol nekem.

–  Tekintve, hogy még nem fizettél nekem, tekintve továbbá, hogy a prostitúció nem egészen legális ebben az államban, na nem mintha a moralitás törvényi szabályozása mellett állnék, mert ami engem illet, mindenki azt csinál, amit akar, de a lényeg, hogy szerintem lószarral sem tartozom neked, Del.

–  A picsába. Te aztán szereted hallani a saját hangodat, mi?

–  Igen. – Miriam tényleg szereti.

–  Hazug vagy. Egy mocskos szájú hazug.

–  Anyám mindig azt mondta, úgy beszélek, akár egy tengerész. Nem afféle tengerre, cimborák értelemben, hanem amolyan így bassza meg és úgy a picsába módon. És igen, egy hazug disznó vagyok. Csak úgy nő az a koszos orrom.

Mintha Del nem tudná, most mihez kezdjen. Miriam látja rajta; valósággal meglengette előtte a vörös posztót. A férfi úgy fújtat, akár egy rohamra készülő bika.

–  Egy hölgynek tisztelettudónak kell lennie. – Ez minden, amit sikerül kinyögnie csikorgó fogai között. A törülközőt behajítja a sarokba.

Miriam felhorkan.

–  Ja, az vagyok én. Kurvára tisztes hölgy.

Del vesz egy nagy levegőt, majd odalép a komódhoz, és felhúzza a csontos csuklójára vacak, szart sem érő Timexét. Aztán meglátja, mit készített neki oda a nő az órája mellé.

–  Mi a…?

Egyetlen mozdulattal felveszi a fényképeket, és végigpörgeti őket. Egy nő és két fiatal lány a Sears egy termékbemutatóján. Ugyanazok a gyerekek egy játszótéren. A nő valakinek az esküvőjén.

–  Azokat a kocsidban találtam – magyarázza Miriam. – A családod, ugye? Érdekes, már ha azt vesszük, hogy ugye elhoztál a motelbe egy prostituáltat, vagyis egy feltételezett prostituáltat. Nem igazán így képzel el az ember egy tisztes férjet és apukát, de hát én honnan is tudhatnám. Ugyanakkor talán pont ezért rejtetted el jó mélyen a képeket a kesztyűtartóba. Olyan, mint egy tükör… ha te nem látod őket, ők sem látnak téged.

A férfi megpördül, remegő kézzel szorongatja a pénztárcához méretezett fényképeket.

–  Milyen jogon ítélkezel? – sziszegi.

Miriam csak legyint.

–  Jaj, hagyd már, nem ítélkezem én. Csak várakozom. És mivel várakozunk, valószínűleg azt is el kellene mondanom, hogy már hetek óta követlek. – Del szeme ismét összeszűkül, és úgy néz a nőre, mintha felismerné, de legalábbis próbálja felismerni. Miriam folytatja. – Tudom, hogy szereted a kurvákat. Ribancokat és cédákat. Méghozzá mindenféléket! Az a fajta fickó vagy, aki az összes cukorkát felzabálja a dobozból. A változatosság az élet sója; jó neked. Véletlenül azt is tudom, hogy néhány viszonylag unalmas szexuális hajlamon túl, szeretsz nőket verni. Négy prostituált járt pórul. Kettő monoklit kapott, egynek felszakadt az álla, a negyediknek szétrepedt az alsó ajka…

Del gyorsan mozog.

Bumm. Kemény, összeszorított ököl csapódik Miriam szemébe, és hátrataszítja az ágyra. Hajszálerek pattannak el benne. Tűzijátékokat lát fekete háttér előtt. Levegőért kapkodva kúszik hátrébb, arra számítva, hogy a férfi ráront, hogy megverje vagy megfojtsa, de mire guggolásba tornázza magát, hogy rúghasson, haraphasson vagy az alkarjával összezúzza a gégéjét, látja, hogy a férfi közben egy tapodtat sem mozdult.

Csak áll ott, és remeg. Dühös, szomorú, zavarodott. Miriam nem tudja megítélni.

Várja, hogy mi lesz. Del nem indul meg felé. Most már még csak nem is őt nézi – a semmibe bámul, ezer kilométerre innen.

Miriam óvatosan odanyúl az éjjeliszekrényhez, és maga felé fordítja az ébresztőórát, hogy leolvashassa róla az időt. Bazi régi óra, olyan számlapokkal, amelyeket mintha a Szerencsekerék hosztesze forgatna, egy-egy klikk-kel kísérve.

–  Tizenkettő negyven van – mondja. – Vagyis három perced maradt.

–  Három percem? – a férfi összeszűkült szemmel próbálja kisilabizálni, miféle játékot játszik Miriam.

–  Bizony, Del, három perced. Itt az ideje, hogy feltedd a kérdést: van valami, amit meg akarsz osztani? Nagymama kukoricakenyér-receptje? Egy eltemetett kalózkincs helye? Költői utolsó szavak? Vagy a tapéta megy, vagy én? – legyint. – Tudom, tudom, egy Oscar Wilde-idézet. Túltoltam. Bocs.

A férfi továbbra sem mozdul, viszont megfeszül. Minden izma a csontjának nyomódik.

–  Azt hiszed, meg fogsz ölni? – kérdezi. – Erről van szó?

Miriam csettint a nyelvével.

–  Nem, uram, nem hiszem. Nem vagyok én gyilkos típus. Inkább passzív-agresszívnek mondanám magam, mint agresszívnek. Afféle „várjuk csak ki” csaj vagyok. Inkább keselyű, mint sólyom.

Bámulják egymást. Miriam fél, szédül, és egy kissé izgatott.

Klikk.

A 0 átfordul 1-re.

–  Megint meg akarsz ütni – mondja a nő.

–  Lehetséges.

–  Az jár a fejedben, hogy megint megütöm, aztán jól megbaszom, ahogy megérdemli… feltéve persze, hogy munkára tudod fogni Ifjabb Kicsi Dale-t. Láttam a kesztyűtartódban a pöcstablettákat. Az OxyContin mellett.

–  Fogd be a pofád.

Miriam feltartja egy ujját.

–  Csak hadd kérdezzek még egyvalamit. A feleségedet és a lányaidat is vered?

A férfi habozik. Miriam nem tudja, miért. Mert bűntudata van a tettei miatt? Vagy mert soha fel sem merült benne, hogy akár csak egy hajszálat is meggörbítsen a csinos kis fejükön, és belehalna, ha megtudnák róla az igazat?

–  Nem mintha ezen a ponton még számítana – folytatja Miriam. – Inkább csak kíváncsi vagyok. Kurvákat dugsz, és még képen is törlöd őket, szóval megállapíthatjuk, hogy nem te leszel az év apukája. Csak próbálom kipuhatolni a személyiséged mélységeit…

Del frusztráltan felkiált, és felé üt – ügyetlen parasztlengő, jó előre bejelenti saját érkezését, mintha csak rá lenne erősítve egy megafon. Miriam hátrahajol. Az ököl az orra előtt száguld el, suhh.

Meglendíti a lábát, és rátalál vele a férfi golyóira.

Del hátratántorodik, és nyögve, tökét markolászva, seggel puffan neki a falnak.

–  Csak egy ingyenes próbálkozást kapsz – sziszegi a nő. – Kapufa, seggfej.

Klikk.

12:42 van.

–  Egy perc – mondja Miriam, és leóvakodik az ágyról.

A férfi még mindig nem érti. Sosem értik.

–  Fogd be – nyögdécseli. – Te büdös kurva.

–  Elmondom, mi lesz. Most már bármelyik pillanatban hallhatunk egy dudálást a parkolóból…

Egy kocsi dudál fel odakint. Egyszer, kétszer, majd harmadszor is, ahogy a sofőr ráfekszik a kormányra, csak hogy biztos legyen a dolgában.

Del az ablakra pillant, majd vissza Miriamre. A nőnek ismerős ez a tekintet. Egy sarokba szorított állat tekintete. Nem tudja, hová menjen, hová rohanjon, de az igazság az, hogy sehová sem tudna. Csapdában van. Csak azt nem érti, hogyan és miért.

–  Azt kérded, mi lesz most? – a nő csettint az ujjaival. – Valahol odakint valaki kiabálni kezd. Talán a dudáló fickó. Talán az a csávó, akinek a dudáló fickó dudált. Mit számít? Ugyanis…

Befejezetlenül hagyja a mondatot, mire hangját felváltja valaki kiabálása a parkolóból. A szavak kivehetetlenek, csak egy tompa, neandervölgyi kifakadás hallatszik.

Del szeme elkerekedik.

Miriam pisztollyá formálja a nagyujját és a mutatóujját, és nekiszegezi az ébresztőórának. A kakas – a nagyujja – lecsap.

–  Bumm – kommentálja a mozdulatot, és…

Klikk.

12:43 van.

–  Epilepsziás vagy, Del?

Ahogy a férfi felfogja a kérdést, Miriam tudja, hogy a válasz igen. És ez meg is magyarázza, ami történni fog. Nyugalom szállja meg Delt, egyfajta békés zűrzavar, aztán…

A teste megfeszül.

–  És íme – mondja Miriam. – A jobblét, az örök álom, az utolsó óra.

A roham úgy csap le a férfira, akár egy lezúduló hullám.

Del Amico teste megmerevedik, majd hátrazuhan, feje csak egy hajszállal véti el a komód sarkát. Elfojtott hang tör fel belőle. Sikerül térdre kászálódnia, de aztán a háta ívbe feszül, lapockái pedig keményen nekinyomódnak a letaposott berber szőnyegnek.

Miriam megdörzsöli a szemét.

–  Tudom, mi jár a fejedben – mondja, miközben Del szeme úgy kerekedik ki, akár egy kilőni készülő pezsgődugó. – Jesszus, hát miért nem dug már a csaj egy pénztárcát a nyelvem alá? Igazán segíthetne. Vagy talán az, hogy, Hé, nem ez az első rohamom, és még egyikbe se haltam bele. Az ember nem nyelheti csak úgy le a nyelvét, ugye? Az csak egy mítosz, nem? Vagy talán, csak talán, az jár a fejedben, hogy valami mágikus erőkkel bíró, eszement országúti boszorkány vagyok.

A férfi fulladozik. Elvörösödik az arca. Aztán ellilul.

Miriam vállat von, megborzong, és komor érdeklődéssel bámulja a látványt. Nem mintha még sosem látott volna ilyet.

–  Nem úgy van az, én kedves, barátságos ribancverőm. Ez a sorsod, hogy itt fulladj meg a saját szájhúsodban, itt, ebben az istenbaszta motelben, a semmi pokoli közepén. Tennék én valamit, ha tudnék, de nem tudok. Ha a szádba tenném a pénztárcát, valószínűleg csak lejjebb tolnám vele a nyelvedet. Tudod, az anyám mondogatta mindig, hogy „Miriam, ez már csak így van”. És ez itt, Del Amico, már csak így van.

Hab bugyborékol ki a férfi hamuszínű ajkai közül. Szemének vérerei elpattannak.

Pont mint Miriam emlékeiben.

Del merev teste ellazul. Minden harci szellem kiszáll belőle. Szívós alakja megrogy, feje rossz szögbe dől, arca a padlón puffan.

Aztán, mintha ez még nem lenne elég, kiszalad az ágy alól a csótány. Lépcsőfokként használja Del eltorzult felső ajkát, összehúzza kövér kis testét, és eltűnik a férfi orrlyukában.

Miriam vesz egy nagy levegőt, és megborzong.

Próbál megszólalni, próbálja kimondani, hogy sajnálja, de…

Nem tudja visszatartani. Berohan a fürdőszobába, és belehány a vécébe.

Egy darabig csak térdel ott, fejét a mosdókagyló aljának támasztja. A porcelán hideg, megnyugtató. Mentát érez. Az olcsó szájvíz tiszta illatát.

Sokszor jön rá így a rosszullét. Mintha az ő egy része is meghalna velük, egy része, amelyet fel kell öklendeznie, amelytől meg kell szabadulnia, amelyet le kell húznia a vécén.

És mint mindig, tudja, mitől fogja jobban érezni magát.

Kimászik a fürdőszobából Del máris hűlő teste fölé, és magához veszi az oldaltáskáját az ágy túlsó feléről. Addig kotorászik benne, amíg meg nem találja a meggyűrődött Marlboro Lights-dobozt. Kiütöget belőle egy szálat, az ajkai közé teszi, majd meggyújtja.

A kifújt füst sugarakban hagyja el az orrlyukait. Akár a gőz egy sárkány orrából.

A rosszullét elmúlik, a nikotinhullám visszamossa a mérget a tengerbe.

–  Sokkal jobb – mondja, mintha hallaná valaki. Talán Del szelleme. Vagy a csótány.

Aztán megint benyúl a táskába, hogy kikeresse a Kettes Számú Tárgyat: egy fekete jegyzetfüzetet, egy vörös tollal a spiráljában. A jegyzetfüzet majdnem megtelt. Már csak tíz oldal maradt benne. Tíz üres oldal, a szörnyű lehetőségek nagy öble: egy megíratlan jövő, amelyet már megírtak.

–  Na, várjunk csak – szólal meg. – Kezdek figyelmetlen lenni. Erről nem feledkezhetem meg...

Miriam beletúr Del nadrágjába, és előhalássza belőle a pénztárcáját. Majdnem ötven dollárt és egy MasterCardot talál benne. Elég, hogy útra keljen, harapjon valamit, és eljusson a következő városba.

–  Kösz az adományt, Del.

Miriam nekitámaszt pár párnát az ágy fejfájának, és hátradől rájuk. Kinyitja a jegyzetfüzetet, és ezt írja bele:

Kedves Naplóm:

Megint megtettem.

KETTŐ

DÖGEVŐKRŐL ÉS RAGADOZÓKRÓL

I–40-es autópálya. Hajnali negyed kettő.

Épphogy elállt az eső. Az autópálya ragyog.

A levegőben nedves aszfalt illata ül, amiről Miriam nedves makadámon elnyúló kövér gilisztákra asszociál.

Kocsikerekek susognak és sziszegnek mellette. Az egyik irányban minden csupa fényszóró, a másikban meg csupa féklámpa.

Miriam már húsz perce van idekint, és azon tűnődik, miért nincs könnyebb dolga. Itt van szoros, fehér pólóban – szoros, fehér, nedves pólóban, miközben melltartónak még csak a gyanúja sem merül fel –, fuvarra áhítozó nagyujjal. Minőségi, első osztályú Úti Ribanc. És mégsem áll meg senki.

Elszáguld mellette egy Lexus.

–  Pöcs – mondja Miriam.

Egy fehér terepjáró is tovasuhan.

–  Csúcspöcs.

Amikor látja, hogy egy rozsdabaszta kisteherautó közeledik, azt gondolja magában, ez lesz az. Bárki vezeti is ezt a romhalmazt, biztos arra jut, hogy beakaszthat ennek a szűk kis úti puncinak. A kocsi lelassít; a sofőr meg akarja kukkantani. De aztán újra felgyorsít, és dudál egyet. Egy üres gyorséttermi pohár pörög ki az ablakán, és csak centikkel véti el Miriam fejét. Őstahók röhögésének hangja távolodik.

Miriam lecseréli stoppolós nagyujját a középső ujjára, és felkiált:

–  Szopjál faszt, geciputtony!

Azt hiszi, majd simán mennek tovább.

De: vörös fény. Féklámpák. A kocsi durván megáll, majd kitolat a leállósávra.

–  Picsába – mondja Miriam. Már csak ez hiányzott. Félig-meddig arra számít, hogy a megboldogult Del Amico egypetéjű ikre lép ki a kisteherautóból az izompólóján át a hasát vakargatva. Ehelyett két diákfiút kap.

Vigyorognak.

Az egyik úgy néz ki, mint egy tűzoltó, szőke haja alatt tiszta, kemény tekintet villan. A másik alacsonyabb – sőt egészen zömök. Kövér, szeplős arca van, kátránysarkos{i} sapkája alatt összeszűkült segglyuk-szem ül. Tiszta, külvárosi fehérfiús ruhát viselnek.

Miriam biccent nekik.

–  Szép kocsi. A Tetanusz Expressz.

–  Az apámé – mondja Szöszi, és odasétál a nőhöz, mellettük autók robognak tova. Csöpi, mert Miriam ezen a néven gondol a másikra, mögé helyezkedik.

–  Igazán szép verda – erősíti meg Miriam.

–  Fuvar kell? – kérdezi Csöpi a háta mögül. Nem valami barátságos a hangja.

–  Neeem. Puszta időtöltésként mutogatok be az erre járóknak.

–  Jenki vagy – állapítja meg Szöszi. Ami ironikus, mert nem érződik az a jellegzetes déli íz a hangjában. Jeges tekintete végigméri a nőt. – Egy cuki jenki.

Miriam a halántékát masszírozza. Egy pillanat erejéig eljátszik a gondolattal, hogy némi útszéli, verbális adok-kapokba bocsátkozik a két pöcsdiákkal, de az igazság az, hogy lehangolt, fáradt, és a monoklija is kezd lüktetni.

–  Figyi. Tudom, hogy megy ez. Azt hiszitek, a tiétek vagyok. Talán elkaptok elölről is, hátulról is, talán kicsit megdolgoztok, talán megnézitek, van-e pénzem. Értem én. Mint minden jó dögevő, én is felismerem a ragadozókat. De tudjátok mit? Egyszerűen nincs erre időm. Kurvára fáradt vagyok, de tényleg. Szóval. Húzzatok vissza a tetanusz-tragacsotokba, és irány az országút, ahonnan jöttetek.

Szőke odalép hozzá. Nem érinti meg a nőt, de orruk csak centikre van egymástól.

–  Bírom, ahogy a szádat használod – fixírozza.

–  Utolsó figyelmeztetés – mondja Miriam. – Lehet, hogy látod a monoklit, és azt hiszed, szabad préda vagyok, de egy nőnek olykor mindenféle komplikált oka lehet rá, hogy hagyja, hogy megüssék. Ma éjjel viszont nem hagyom még egyszer. Veszed az adást?

Nyilván nem, mert Csöpi ekkor a csípőjére teszi kolbászujjait.

Miriam azonnal reagál.

Hátracsapja a fejét, neki Csöpi orrának...

Csöpi immár az ötvenes éveiben jár, dagadtabb, mint valaha, orra borvirágos, és egy sárga ruhás nővel üvöltözik, izzadság gyöngyözik a homlokán, nyálcseppek fröcsögnek a szájából, majd hirtelen a konyhapultra csap kövér kezével, ahogy a szívroham megbénítja teste bal oldalát, és idegvégződéseit a kín térképévé formálja.

…mire a férfi felüvölt, és Miriam úgy dönt, emeli a tétet, és hátranyúl, hogy kőkeményen belemarkoljon az ágyékába. Szöszi döbbenten áll, de a nő tudja, hogy nincs sok ideje. Beleköp a szemébe, amivel nyer még egy másodpercet, és ezt arra használja fel, hogy a szabad kezével egyszer, majd még egyszer torkon vágja...

A rák felzabálja, belsőségeit daganatok roncsolják szét, de már öreg, legalább a hetvenes évei végén jár, és ott fekszik a csipogó, sípoló és pittyegő kórházi berendezések között, családja körében. Egy fiatal fiú szorongatja a kezét. Egy idős nő lehajol, hogy csókot nyomjon a homlokára. Egy negyvenes éveiben járó szőke, hátrakötött hajú, békés tekintetű nő kétszer megpaskolja a mellkasát, és ennyi – a vénember felsír, vért szarik, és meghal.

Csöpi egy esetlen grizzlymedve-mozdulattal próbálja képen törölni, de Miriam ellép az ütés elől, és a húsos tenyér csak a levegőt kaszálja végig. A nő könyöke betalál a máris összetört, máris vérző orrba, és Csöpi összeesik.

Szöszi elvörösödött arccal, fulladozva, egy lezúduló szikla kifinomultságával ront rá, mire a nő hátrahúzza a felsőtestét, hogy kitérjen előle, de közben előretolja a térdét, és betalál vele a férfi tojásaiba. Szöszi felnyög, uhh, szalad ki belőle a levegő, majd megcsúszik a kavicsoson, és elesik.

 – Azt hiszed, kiállok ide, és nem tudom megvédeni magam? – kiált rá Miriam. Felkap egy marék kavicsot, és rázúdítja Szöszire, aki nyögdécselve védi tőle a fejét. A nő felöklendez egy újabb adag turhát, és beleköpi a férfi hajába. Csak a poén kedvéért még lekapja a kátránysarkos sapkát Csöpi fejéről, és kihajítja az útra. – Seggfejek.

Aztán: vakító fehérség. Fényszórók. Egy nagy, zúgó árnyék.

Hidraulikus fékek sziszegése.

Egy kamion – egy tizennyolc kerekes nyerges vontató, de éppen a félpótkocsija nélkül – sorol be a leállósávra, súlyos kerekei alatt kavicsok ropognak.

Miriam a kezével árnyékolja le a szemét, és megpillantja a sofőr sziluettjét. Jézusom, ez egy istenverte Frankenstein. Hol vannak a fáklyák meg a vasvillák, amikor szükséged lenne rájuk?

A Frankenstein egy feszítővasat tart a kezében.

–  Minden rendben? – kérdezi. A hangja még a pihenő kamion zúgását is túldörgi.

–  Csak egy kis baráti dulakodás – kiáltja túl Miriam is a motort.

A nő nem látja Frankenstein arcát, de azt látja, hogy Csöpi és Szöszi felé fordítja salaktégla fejét. Megvonja a vállát.

–  Akarja, hogy elvigyem?

–  Engem, vagy a két seggfejet?

–  Magát.

–  Miért is ne? – motyogja Miriam, és megindul a vezetőfülke felé.

KÖZJÁTÉK

AZ INTERJÚ

Miriam beleiszik a vizesflakonba. Nem, ez még mindig nem vodka, gondolja.

A feje fölött verebek verdesik a szárnyukat a raktárépület ereszeiben – sötét alakok nyüzsgése.

Miriam rágyújt egy újabb Marlboróra. Előre-hátra lökdösi a hamutálat, akár egy egérrel játszadozó macska. Füstkarikákat fúj. Dobol az ujjaival, és a körmei – némelyik tövig lerágva, némelyik hosszúra hagyva – kopognak az összecsukható asztal tetején.

Végre kinyílik az ajtó.

Bejön a kölyök, hóna alatt egy mappával és papírokkal, oldalán egy laptoptáskával, nyakában egy zsinóron lógó digitális hangrögzítővel. A haja egy nagy kuszaság.

Kihúz magának egy széket.

–  Bocs – mondja.

Miriam megvonja a vállát.

–  Semmi vész. Paul, ugye?

–  Paul. Igen. – Kézfogásra nyújtja a kezét. A nő úgy bámul rá, mintha egy pénisz és két golyó lógna róla. A férfi először nem érti, de aztán veszi a lapot. – Ó. Oké. Rendben.

–  Tényleg tudni akarod? – kérdezi Miriam.

Paul visszahúzza a kezét, és enyhe fejrázással jelzi, hogy nem. Egyetlen további szó nélkül ül le. Előveszi a mappáját meg a fanzinja pár másolatát (újságcímek, akár váltságdíjat követelő üzenetek fluoreszkáló sötétlila, szemfájdító citrom és nukláris lime-színű papírokra nyomtatva), és finoman leteszi a digitális hangrögzítőt az asztal közepére.

–  Köszönöm az interjút – mondja. Idegesnek tűnik.

–  Ne is említsd. – Miriam beleszív a cigarettába. Kifújja a levegőt a kölyök felé, és hozzáteszi:

–  Beszélek én róla szívesen. Nem titok, csak senki sem hiszi el.

–  Én elhiszem.

–  Tudom. Elhoztad, amit kértem?

A kölyök elővesz egy gyűrött, barna zacskót, és egy puff-fal leteszi a nő elé.

Miriam csettint az ujjaival.

–  Nem fogja kicsomagolni magát, vagy igen?

Paul gyorsan kiveszi a whiskyt – egy Johnnie Walker Red Labelt – a zacskóból.

–  Nekem? – kérdezi Miriam, és legyint egyet. – Igazán nem kellett volna.

Lecsavarja a kupakját, és meghúzza az üveget.

–  A fanzinunknak, egyébként Lázadó bázis a címe, van vagy száz olvasója. És hamarosan fent leszünk az interneten is.

–  Üdv a jövőben, mi? – végighúzza az ujját a whiskysüveg nyakának nedves peremén. – Amúgy nem igazán érdekel. Csak örülök, hogy beszélhetek róla. Szeretek beszélni.

–  Oké.

Csak ülnek, és bámulják egymást.

–  Nem vagy valami jó interjúztató – jegyzi meg a nő.

–  Bocsánat. Csak nem egészen olyan, amilyennek elképzeltem.

–  Miért, milyennek képzeltél el?

A férfi elhallgat, és végignéz a nőn. Miriam először azt hiszi, talán beindult rá, talán gerincre akarja vágni. De nem erről van szó. Arcán olyasmi kifejezés ül, mint annak, aki egy kétfejű bárányt vagy egy pirítósba égett Szűz Mária-képet lát.

–  Joe nagybátyám szerint maga tényleg az, aminek mondja magát. 

–  Joe nagybátyád. Megkérdezném, hogy van, de…

–  Pontosan úgy történt, ahogy mondta.

Miriam nincs meglepve.

–  Még sosem tévedtem. A rend kedvéért megjegyezném, hogy kedveltem Joe-t. Egy bárban találkoztam vele. Részeg voltam. Belém ütközött, én meg láttam a szívrohamot, ami majd végez vele. A picsába az egésszel, gondoltam, és elmondtam neki. Minden részletet… azokban rejlik az ördög, tudod, az istenverte részletekben. Mondtam neki, hogy Joe, horgászni fog. Egy év múlva, vagyis hát konkrétan háromszázhetvenhét nap múlva, és beletelt némi számolgatásba egy szalvétán, hogy előálljak a pontos dátummal. Mondtam, hogy odakint lesz a hosszú gumicsizmájában, és kifog egy jó nagy darabot. Nem a legnagyobbat, nem a legjobbat, de egy nagyot. Nem tudtam, pontosan milyen halat, mert hát bassza meg, nem vagyok én halológus…

–  Azt hiszem, ichthiológusnak hívják.

–  Nem vagyok ám nyelvész sem, és nem is óhajtok az lenni. Azt mondta, valószínűleg egy pisztrángról van szó. Egy szivárványos pisztrángról. Vagy egy pisztrángsügérről. Megkérdezte, milyen csalit használt a horgászbotjához, és mondtam neki, hogy úgy nézett ki, mint egy fényes penny, amelyet kilapított a vonat, és amolyan eldeformálódott ovális alakja van. Azt mondta, körforgó villantónak hívják, azzal szokott pisztrángot fogni. Mint mondtam, nem vagyok én isti, ööö, ihol, halológus.

Belenyomja a cigarettát a hamutálba.

–  Mondtam neki, hogy Joe, ott áll majd a hallal a kezében, mosolyog és fütyörészik, noha senki sincs a környéken, aki hallhatná, és Istennek meg a többi halnak mutogatja a fogását, és akkor megtörténik. Egy vérrög kilazul, és úgy lő át az artériáján, ahogy egy golyó a puskacsövön. Bumm! Egyenesen az agyába. Elveszíti a kognitív funkcióit. Beleesik a vízbe. Senki sem lesz ott, hogy segítsen. Maga meghal, mondtam neki, a hal pedig tovaúszik.

Paul hallgat. Jellegzetesen fehér tinédzserfogaival az ajkába harap.

–  Így találták meg – mondja. – A botjával a kezében.

Miriam felkuncog.

–  A botjával a kezében.

Paul értetlenül pislog.

–  Érted, nem? Bottal? A kezében? Tudod, úgymint: farkával a kezében. – Legyint, és elővesz egy másik Marlborót. – Hát akkor kapd be. Joe-nak tetszett volna. Joe értékelte a kétértelműség finomságait.

–  Lefeküdt vele? – kérdezi Paul.

Miriam eljátssza a megbotránkozást. Úgy legyezi magát, akár egy sértett déli elsőbálozó.

–  De hát mégis mit képzelsz te rólam, Paul? Magam vagyok az erény megtestesülése. – Paul nem veszi be. Miriam meggyújtja a cigarettát, és legyint. – Haver, rég eldobtam a kulcsot az erényövemhez. Fogtam, és behajítottam egy folyóba, bizony. Mindezzel együtt… nem, Paul, nem kufircoltam a nagybátyáddal. Csak együtt ittunk, amíg be nem zárt a bár. Aztán ő ment a maga dolgára, én meg mentem az enyémre. Nem is voltam biztos benne, hogy tényleg hitt nekem, amíg meg nem kerestél.

–  Úgy egy hónappal azelőtt mesélt a dologról, hogy meghalt – mondja Paul, és belesimít kusza hajába, majd egy távoli pontba bámulva idézi fel az emlékeit. – Abszolút hitt magának. Mondtam neki, hogy egyszerűen ne menjen horgászni aznap, mire vállat vont, és annyit válaszolt, hogy márpedig horgászni van kedve, és ha így fog meghalni, hát legyen. Szerintem izgatta a dolog.

Paul bekapcsolja a digitális hangrögzítőt, és Miriamet fürkészi. Az engedélyét kéri? Azt hiszi, áthajol az asztalon, és megharapja?

–  Szóval – kezdi a férfi. – Hogy működik?

Miriam felsóhajt.

–  Ez az én képességem?

–  Igen. Igen, az.

–  Nos, Paul, őszintén? Megvannak a maga szabályai.

HÁROM

LOUIS

Hosszú országút. Minden más fekete, belesimul az árnyékokba. Csak az létezik, amit a fényszórók megvilágítnak – a ragyogó terelővonal, a középső elválasztósáv, egy fenyőfa vagy kijárati tábla, ahogy előbukkan a sötétségből, majd visszasüllyed belé.

A nagy kamionos olyan, amilyennek az árnyéka alapján tűnt: sonkakonzerv kéz, gránitdarab váll, a mellkasa akár összekötözött hordók sokasága. Viszont frissen borotvált, lágy arca és kedves szeme van, haja mint a tengerparti homok.

Valószínűleg egy nemierőszak-tevő, gondolja Miriam.

A kamion vezetőfülkéje is tiszta. Szinte már túlságosan is tiszta, sehol egy kis por vagy úti kosz. Kontrollmániás, tisztaságmániás, erőszaktevő nők-bőrét-hordja-magán sorozatgyilkos, gondolja Miriam. A rádió és a CB-rádió egy krómpanelre rögzítve pihen. Az üléseket barna bőr fedi. (Valószínűleg emberi bőr.) A visszapillantó tükörről két dobókocka – üreges alumínium kifúrt lyukakkal – lóg és forgolódik lustán.

–  Az élet olyan, mint a dobókocka, sosem tudhatod, mikor dobsz hatost – mondja Miriam.

Frankenstein úgy néz rá, mintha most nagyon összezavarta volna.

–  Hová tart? – kérdezi, miközben a nőt tanulmányozza.

–  Sehová. Akárhová.

–  Nem érdekli.

–  Nem igazán. Csak vigyen jó messzire attól a moteltől meg azoktól a faszkalapoktól.

–  És ha egy másik motelbe tartok?

–  Amíg nem abba a motelbe, semmi gáz.

Frankenstein ezen mintha eltöprengene. Nagy keze szorosan markolja a kormányt. Homloka ráncokba fut. Miriam azon tűnődik, vajon az jár-e a fejében, amit tenni fog vele. Vagy az, hogy mire fogja használni a nő fertőtlenített koponyáját. Talán cukorkatálnak megtenné, gondolja. Vagy lámpának. Mikor is volt Mexikóban, két éve? A halottak napján? Az a sok színes ofrenda{ii} – a banánok, a pan de muerto{iii} kenyerek, a körömvirágok, a mangók, a vörös és sárga szalagok. De leginkább a cukorkoponyák maradtak meg benne: keményített habcsókból készült, színes édességekkel kidekorált memento mori{iv}-k, vigyorgóak, elkerekedett szeműek, boldogok örömteli elfogyasztásuktól. Talán ez a fickó van olyan menő, hogy valami ilyesmit csináljon Miriam koponyájával. Bevonja cukorral. Fincsi.

–  Louis vagyok – szakítja félbe Frankenstein a fantáziálást.

–  Haver. Nem akarok barátkozni. Csak el akarok tűnni innen.

Ettől majd elkussol. És valóban. Ugyanakkor nyugtalanná teszi. Frankenstein – Louis – az ajkát rágja. A kormányt paskolja. Most dühös? Vagy szomorú? Máris készen áll rá, hogy megerőszakolja? Miriam nem tudja megmondani.

–  Na jó – tör ki belőle. – Ha beszélni akar, remek. Persze. Hogyne. Beszélgessünk.

A férfit meglepik a szavai. Nem szól semmit.

Miriam már látja, hogy neki jut a munka oroszlánrésze.

–  Kíváncsi a foltra? – kérdezi.

–  Mire?

–  A bedagadt szemre. A monoklira. Meglátta, amint beszálltam a kamionjába, ne is tagadja. – Megköszörüli a torkát. – Amúgy nagyon szép kamion. Szépen csillog. – Valószínűleg magamfajta csinos lányok skalpjával polírozod. Miriam szán rá egy percet, hogy összeszedje magát. Normál esetben hangosan kimondja az ilyesmit, azzal viszont valószínűleg kirúgatná magát az esős országútra.

–  Nem – válaszolja a férfi. – Úgy értem, igen, láttam. De nem kell elmondania…

Miriam kinyitja a táskáját, és kotorászni kezd benne.

–  Hökkentnek tűnik.

–  Hökkentnek.

–  Igen. Hökkentnek. Létezik ez a szó, nem? Úgy hangzik, mintha csak kitalálták volna, mint amit egy hároméves használ más szavak helyett. Tudja, úgy, mint Anyu, fáj a hökkentem, túl sok pasgettit ehettem.

–  Erre… még sosem gondoltam így.

Miriam bedug egy cigarettát a szájába, és szikráztatni kezdi az öngyújtót.

–  Nem bánja, ha rágyújtok?

–  De igen. Itt nem cigizhet.

Miriam elfintorodik. Jólesne most egy cigi. Bosszúsan visszateszi az öngyújtót a táskájába, de a cigit otthagyja a szájában.

–  Na jó. A kamionja. Mindegy. Szóval a monokli, arról akar beszélni.

–  Az egyik fiútól kapta? Felhívhatjuk a rendőrséget.

Miriam felhorkan.

–  Úgy nézett ki az a két pöcsdiák, mint akiktől monoklit kaptam? Ne szívasson már. Tudok én vigyázni magamra. Nem, ezt az én kötelességtudó pasimnak köszönhetem.

–  A pasija veri magát?

–  Már nem. Végeztem az ilyen tetűkkel. Ezért nem akarok visszamenni abba a motelba, érti? Mert ott van az a pöcs.

–  Otthagyta.

–  Otthagytam, mint kutya a szarát. Ezt kapja ki. Fekszik az ágyán, beképzelten és elégedetten, hogy bevert a szemembe, aztán kiveri magának… hát legalább csak beverte a szememet, nem kiverte belé, mi… és az ostoba fasz elalszik. Ajjaj. Rossz ötlet. Horkol, mint egy részeg, alvászavaros medve, és úgy döntök, vége van. Elegem van a tetűségeiből. Elegem van belőle, hogy rajtam nyomja el a cigit, elegem van az övből meg a golfütőből meg az összes ilyen szarból.

Louis csak bámul maga elé, nem nagyon tudja, mit kezdjen a történettel. Miriam folytatja:

–  Úgyhogy fogok egy bilincset… bocsánat a mocskos részletekért, de a faszszopó szereti a perverz dolgokat, és imád
a hatalmában tartani másokat. Fogom a bilincset, és óvatosan, nehogy felébresszem, odabilincselem az egyik csuklóját az ágylábhoz. – Miriam kiveszi a szájából a cigarettát, és úgy forgatja meg a hüvelyk- és a mutatóujja közt, akár egy rákbotot. – Fogom a kulcsot, és bedobom a vécébe, aztán csak úgy poénból rápisálok. De ezzel még nincs vége… ahogy a tévében mondják, várjanak, ez még nem minden.

Meg kell jegyezni, hogy Miriam imád hazudni. És nagyon jól csinálja.

–  Fogom az egyik olyan kis műanyag macit, tudja, amilyenben mézet tárolnak. Tudom-tudom, megint egy perverz részlet, de a fickó szereti a kajaszexet. Tejszínhab a csöcsömön, nyalóka a számban, egy nagy brokkoli a seggében, ilyesmi. Szóval fogom a macis flakont, és kicsurgatom belőle a ragacsos arany trutymót egyenesen…

Miriam köröző mozdulatot tesz a mutatóujjával a szeméremdobja fölött, és biztos, ami biztos, fütyül is hozzá.

–  Jesszusom – kommentálja Louis.

–  Még nem végeztem. Amikor elhúztam onnan, kitárva hagytam az ajtót. Az ablakokat is. Gondoltam, ha valami állat csemegézni szeretne Mézes Mogyoró Cheetosból, miért is állnék az útjába. Legyek, méhek, egy kóbor kutya…

–  Jesszusom – ismételte meg Louis összeszorított állkapoccsal.

–  Remélem, sikerült boldoggá tennem egy mackót. – Miriam megköszörüli a torkát, majd visszateszi a cigarettát a szájába. – Vagy egy hajléktalant.

A férfi egy percig nem szól semmit, csak ül, és a hallottakon rágódik. Feszülten görnyed a volán fölé. Dühösnek tűnik. Tudja, hogy hazudott? Most jön az, hogy beletapos a fékbe, és átküldi a szélvédőn Miriamet, minthogy a nő nem csatolta be a biztonsági övét, aztán megerőszakolja összetört testét a sikamlós makadámon?

Bumm. Louis rácsap a kezével a kormányra.

Miriamnek nincs a tarsolyában semmilyen frappáns beszólás. Lassan rávirrad a valóság: Ezt a fickót nem tudom elintézni. Eltapos, akár egy bogarat.

–  Átkozott seggfejek – szólal meg a férfi.

Miriam szeme összeszűkül.

–  Micsoda? Kik?

–  A férfiak.

–  Maga meleg? – a hangneméből következtet rá.

Louis feléje fordul, és ráveti a tekintetét.

–  Hogy meleg? Micsoda? Nem.

–  Csak azt hittem…

–  A férfiak nem tudják, milyen jó dolguk van. A férfiak lényegében… gyerekek. Disznók.

–  Disznógyerekek – teszi hozzá halkan Miriam.

–  Sosem látjuk, ami közvetlenül a szemünk előtt van. Úgy bánunk a nőkkel, akik vannak olyan kedvesek, hogy az életünk részei legyenek, mint a hulladékkal. Nevetséges. Abszolút nevetséges. És azok a férfiak, akik verik a nőket? Akik kihasználják őket? Akik nem egyszerűen csak képtelenek értékelni a jussukat, de egyenesen… kihasználják, ami megadatott neki? A feleségem, amikor elhagyott… nem értékeltem őt eléggé…

Megint rácsap a kormányra.

Miriam ekkor dönti el magában, hogy kedveli ezt a férfit.

Ez az első alkalom, hogy bármiféle szimpátiát érez valaki iránt… immár évek óta. Van valami ebben a férfiban: édes, szomorú, sérült. Tudja, kire emlékezteti (Ben, Benre emlékeztet), de ezt inkább nem firtatná, és visszalöki a gondolatot agya legsötétebb zugába.

És aztán nem tudja visszafogni magát. Tudnia kell. Látnia kell. Hajtja a késztetés. Mint egy függőség. Kinyújtja a kezét.

–  Miriam vagyok.

De Louis még mindig dühöng. Nem fogadja el a felkínált kezet.

A picsába, gondolja Miriam. Gyerünk. Fogd meg. Rázd meg. Látnom kell.

–  A Miriam szép név – mondja a férfi.

A nő vonakodva visszahúzza a kezét.

–  Örülök, hogy megismerhetlek, Lou.

–  Louis, nem Lou.

Miriam vállat von.

–  A te kamionod, a te neved.

–  Bocsánat – szabadkozik Louis. – Nem akartam bedühödni, csak… – ellegyinti a dolgot. – Nehéz heteken vagyok túl. Csak most értem vissza Cincinnatiből, és le kell mennem Charlotte-ba egy újabb szállítmányért.

Nagy levegőt vesz az orrán keresztül, mintha csak bátorságot gyűjtene.

–  Az a helyzet, hogy lesz odalent pár napom, mielőtt felveszem a cuccot. Általában nem nagyon vannak szabadnapjaim, csak átutazom, de… gondolkodtam. Talán te is a környéken leszel. Alig egy órára van innen. És talán, ha tényleg a környéken leszel, és lesz egy szabad estéd, nos… Vacsorázhatnánk együtt. Vagy elmehetnénk moziba.

Miriam kinyújtja a kezét.

–  Megdumáltuk.

A férfi nem fogja meg a kezét, és Miriam azon tűnődik, mégis mit kell még tennie. Húzza meg a fülét? Csak hozzá kell érnie a bőréhez…

De aztán Louis elmosolyodik, megfogja a kezét, és…

A világítótorony tetejének oldalait üvegek alkotják. Az egyik ablaklemez kitört, a szél vadul süvít be a lyukon. A messzeségből mennydörgés hallatszik. Szürke fény szivárog be a koszos ablakokon, és megvilágítja Louis alvadt vérbe öltözött arcát.

Valahol a távolban zúg az óceán.

Louis egy székbe kötözve ül a világítótorony lámpája mellett. Feje fölött lencsék szédítő elrendezése nyugszik. Csuklóját barna hosszabbító kábelek kötik a szék karfájához, lábát pedig a széklábakhoz. Feje fekete ragasztószalaggal van körbetekerve, az szorítja koponyáját a világítótorony óraműtalpazatához.

Egy magas, vékony férfi közelíti meg. Teljesen szőrtelen. Nincs szemöldöke. Még csak szempillája sem.

Egyik sima, pókszerű kezében egy hosszú filézőkést tart.

A férfi egy pillanatig csodálja a kést, noha már marja a rozsda, és nem éppen enyhe halbélszagot áraszt magából.

–  Hagyjon engem békén – hebegi Louis. – Ki maga? Kicsodák maguk? Nincs nálam, amit akarnak!

–  Az már nem számít – mondja a férfi. Akcentussal beszél. Nehezen meghatározható. Európai.

A férfi természetfeletti sebességgel mozog. Beledöfi a kést Louis bal szemébe. Nem az agyig, csak magát a szemet intézi el: a szőrtelen férfi így akarja. Louis felordít. A támadó visszahúzza a kezét, és a kés cuppogó hanggal távozik.

A férfi keskeny ajkai zord mosolyra húzódnak.

Megáll. Megcsodálja a művét.

Louis jó szeme valahova a férfi válla fölé villan.

–  Miriam? – kérdezi Louis, de már késő. A férfi ismét beledöfi a kést, ezúttal a jobb szemébe, és ezúttal egészen a markolatig.

Egészen az agyig.

NÉGY

AZ EGYMILLIÓ DOLLÁROS KÉRDÉS

Miriam még mindig hallja a hangot, ahogy a kés visszahúzódik az egyik szemből, és a hangot, ahogy beleszúródik a másikba. És hallja, hogy a férfi az ő nevét mondja… Miriam? Úgy pattog ide-oda az agyában, akár egy gellert kapott golyó.

Kezével mintha egy forró sütőt fogna. Levegőért kapva rándul össze, és húzza vissza.

Feje nekicsapódik az utasoldali ablaknak. Nem eléggé, hogy megrepessze, de eléggé, hogy csillagokat lásson. Meggyújtatlan cigarettája kiesik a szájából, és az ölébe hullik.

–  Ismersz engem? – kérdezi, ahogy kipislogja a szeméből a fehér pöttyöket. Louis természetesen azt sem tudja, miről beszél.

–  Nem tudom, bárki is ismer-e bárkit – válaszolja Louis.

–  Nem! – rivall rá Miriam élesen, túlságosan is élesen, és megrázza a fejét. – Úgy értem, találkoztunk már? Nem ismerjük egymást?

Louis keze még mindig ott csüng a levegőben, ahol a nő megfogta, de most visszahúzza, lassan, mintha attól félne, hogy ha hirtelen mozdulatot tesz, baja esik.

–  Nem. Nem ismerjük egymást.

Miriam megdörzsöli a szemét.

–  Ismersz valakit, bárkit, akit Miriamnek hívnak?

–  Nem hiszem. Nem.

Most már úgy néz Miriamre, akár egy csörgőkígyóra. Egyik kezét a kormányon tartja, a másik szabadon van – arra az esetre, ha a csörgőkígyó harapni akarna, gondolja a nő. Valószínűleg azt hiszi, be van drogozva. Bárcsak ennyiről lenne szó.

A picsába. Tudja, mi lesz ebből. Ez egy rossz egyenlet. Felkavarodik a gyomra.

–  Állítsd meg a kamiont – mondja.

–  Mi? A kamiont? Nem. Hadd érjek be egy…

–  Állítsd meg a kurva kamiont! – Miriam már rekedten üvölt. Nem szándékosan, de így sikerül. És az emlékeztető, hogy mily kevés hatalma van valójában, csak ront az érzésen, hogy súlytalanul, szédülten pörög befelé egy ásítozó fekete lyukba.

Louis van olyan jó fej, hogy ne taposson bele a fékbe. Lassan állítja meg a kamiont. Felnyög a hidraulika. Louis félrehúzódik a leállósávba, és megáll.

–  Jól van. Nyugodj meg – mondja, és felé nyújtja a kezét.

Miriam a fogait csikorgatja.

–  Ez a legrosszabb, amit mondhatsz valakinek, aki nyilvánvalóan nem nyugodt. Olaj a tűzre, Louis.

–  Sajnálom, nem vagyok… jártas az ilyesmiben.

Az ilyesmiben? Úgy érti, az őrültekkel való bánásmódban. Merthogy Miriam valószínűleg tényleg őrült.

–  Én sem vagyok jártas abban, hogy ilyen legyek. – Bár kezdek belejönni. Hétről hétre, hónapról hónapra, évről kibaszott évre. Egy nap már olyan lesz, mint a biciklizés.

–  Mi a baj? – kérdezi Louis.

–  Ez az egymillió dolláros kérdés.

–  Nekem elmondhatod.

–  Nem, nem mondhatom el. Nem tudnád… – Felsóhajt. – Mennem kell.

–  A semmi közepén vagyunk.

–  Ez itt Amerika. Semmi sincs csak úgy sehol. Minden van valahol.

–  Nem hagyhatom, hogy kiszállj.

Kihalássza az öléből a cigarettát, és remegő kézzel a füle mögé dugja.

–  Nagyon kedves ember vagy, Louis. De bizony ki fogsz engedni a kamionból, mert most már tudod, hogy kattant vagyok. Látom az arcodon. Máris azt gondolod, nem éri meg a vesződséget. És tényleg nem. Egy átok vagyok. Egy fertőzött kelés a nyakadon. A legjobb, amit tehetek érted, hogy lekopok rólad. A legjobb, amit te tehetsz, hogy kiszúrod a kelést.

Azzal fogja az oldaltáskáját, és kinyitja az ajtót.

–  Várj! – szól rá a férfi.

A nő rá sem hederít, és leugrik a vezetőfülkéből a repedezett, porladóban lévő leállósávra. Egy sötét pocsolyába érkezik, azonnal átázik a cipője.

Louis átcsusszan az utasoldali ülésre, és kinyitja a kesztyűtartót.

–  Várj, adok valamit – mondja, miközben a kesztyűtartóban turkál. Kihúz belőle egy fehér borítékot, és a nyílásán át Miriam látja, mi várja odabent.

Pénz. Vaskos köteg, csupa Andrew Jackson{v}-portré.

Kérges nagy- és mutatóujjával Louis kivesz belőle öt bankjegyet, és felé nyújtja.

–  Vedd el.

–  Baszódj meg.

Úgy tűnik, ezzel megbántotta. Helyes. Bántania is kell. Utálja, de olyan ez, mint a gyógyszer. Mindenkinek szüksége van a gyógyszerére. Igaz, hogy rossz az íze, de csodákra képes.

–  Nekem van bőven.

Ez volt az utolsó, amit Miriam tudni akart. Célponttá teszi a férfit. Most már nem tudja nem út menti hullaként elképzelni, ahogy ő meg egy keselyű csőrével csipeget közszemlére tett belsőségeiből.

–  Nem szorulok rá az adományokra – mondja, pedig tudja, hogy nagyon is rájuk szorul.

A férfi sértettsége máris bevarasodott, és átvette a helyét valami más. Most már mérges. Elkapja Miriam kezét, elég erősen, hogy ne tudja visszarántani, de nem elég erősen, hogy fájdalmat okozzon, és belenyomja a pénzt a tenyerébe.

–  Száz dollár.

–  Louis.

–  Figyelj. Figyelj. Sétálj vissza arra, amerről jöttünk. Úgy fél órába fog telni… aztán találsz egy motelt, egy autóspihenőt. Olyan, mint… egy sor bungaló. Van ott egy benzinkút meg egy kocsma is. Csak menj visszafelé, és megtalálod. De ne az úton sétálj. Nem tudhatod, miféle agybajosok járnak odakint hajnali egy órakor.

–  De igen, pontosan tudom – válaszolja Miriam, mert ő is egy közülük. Elveszi a pénzt, majd Louis szemébe néz: a férfi igyekszik szigorú képet vágni, de máris apad a haragja, a var felrepedezik és lehámlik.

–  Megleszel? – kérdezi.

–  Mindig megvagyok. A legjobb, ha elfelejted, hogy valaha is találkoztunk.

Miriam megfordul, és elsétál. Lehajtott fejjel. Vissza ne nézz, te butus.

Szüksége van egy italra.

{i} Észak-Karolina beceneve, amelyet annak idején az ország egyik nagy kátrányellátójaként kapott.

{ii} Spanyol: áldozat vagy ajándék; olyan tárgyak, amelyeket egy rituális oltárra helyeznek

{iii} Spanyol: a holtak kenyere

{iv} Latin mondás, figyelmeztetés: „Ne feledd, hogy meg fogsz halni.”

{v} Amerika hetedik elnöke, az ő arcképe van a húszdolláros bankjegyeken.