Copyright © Borsa Brown

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-16-2

Előhang

Suzanne

Ülök a sötét szobában, és azon gondolkodom, hogyan voltam képes ezt a mindent elsöprő szerelmet érezni iránta, miközben ennyire rettegtem is tőle. Hogyan szerethetem még mindig? Hogyan volt merszem meghozni a döntést, ahonnan már nincs visszaút? Azóta sem vagyok meggyőződve arról, hogy helyesen cselekedtem.

Meghoztam egy döntést, ami magával rántott a visszaút lehetetlenségébe és helyet adott kételyeimnek. Olyan kételyeknek, amikre sosem kaphatok választ, mert talán nincs is. Az ember sokszor elgondolkodik azon, vajon miként alakul az élete, ha másként dönt. Ezekre a kérdésekre ugyanúgy nincsen válasz.

Amikor a hétköznapi életünket éljük, sohasem gondolunk arra, hogy bizonyos dolgok megtörténhetnek velünk. Aztán egyszer csak ott találjuk magunkat a világ közepén, egyedül a fájdalmunkkal, és az életünk úgy pereg le előttünk, mintha film volna.

Az én életem nem film volt. Valóság. Valóságos szerelem, valóságos halálfélelem.

Ez a történet nem csak rólam szól. Massimóról is szól – a férfiról, aki fogva tartja a szívemet.

Különös ember, különös életúttal. Ha egyetlen szóval kellene őt jellemeznem, annyit mondanék: vezér. Vezér, mert elvezetett engem a szerelem ösvényein a teljes boldogsághoz – és vezér, mert megmutatta az utat a pokol legmélyebb bugyraiba.

1. fejezet

Derült égből

Suzanne

Elgémberedett tagokkal, álmosan nyújtózom végig az ágyon. Sötét van kinn; megint meg kell állapítanom, hogy az idő borús, és nyilván hamarosan szakadni fog az eső. Angliában nőttem fel, mégis minden egyes nap, amely ilyen borongósan indul, rányomja bélyegét a hangulatomra. Szombat van. Nyugodtan lustálkodhatnék, de gondolataim nem hagyják, hogy visszamerüljek az álmok fogságába. Nagy nehezen kikecmergek az ágyamból, majd főzök egy Earl Grey-t.

Gyönyörű a város – újra meg újra ez fogalmazódik meg bennem, amikor teásbögrémmel a kezemben kinézek az ablakomon. Imádom a sokszínűségét, a lüktetését, de a szürkeségét és az egyhangúságát is. A kettősség, amely árad belőle, az én életemre is jellemző.

Belekortyolok a teámba, de alig bírom lenyelni, mert a gyomrom egy hatalmas görcs az előző reggeli események miatt.

Pedig csak egy átlagos munkanap várt rám, s a szokásos borús idő. Szóval ezen a pénteken csupán a tornacipőmbe meg egy pólóba és farmerba ugrottam bele. Slamposan indultam dolgozni, ami nem volt jellemző rám. Hosszú, szőkés hajamat ezúttal egyszerű lófarokba kötöttem, és sportos táskát akasztottam a hátamra. Pocsékul nézhettem ki, de ez akkor nem nagyon érdekelt. A nap végén már annál inkább…

Semmi különös nem történt, mindössze annyi, hogy munkába menet véletlenül nekitolattam egy autónak. Bosszantó is lehetett volna az eset, mégsem volt az; inkább bearanyozta a napomat. Attól kezdve csak az autó tulajdonosán járt az eszem: magas termet, sötét bőr, barna haj, hívogató barna szemek, elképesztő magabiztosság. És az illata…

Ó, igen! Az illata!

Még most is itt tombol orrom mély bugyraiban. Egészen az agyamig hatol.

Nekem persze pont tegnap kellett tornacipőben, farmerban elindulnom! Álltam az ideálom előtt, a zuhogó eső végigfolyt az arcomon, s úgy éreztem magam, mint egy ázott egér. Két külön világ. Az öltönyös meg a tornacipős.

A hanyagul beszélő férfi elkérte a papírjaimat, majd átadta egy őszes pasinak, aki begördült mellénk egy másik kocsival. A magas jóképű kivette a táskáját az összetört autóból, majd beülve az ép járgányba, elhajtott. Pofátlanul ott hagyott a garázsban az őszes férfival, aki szorgalmasan jegyzetelte az adataimat. A helyzettel magával vajmi keveset törődtem, mert sejtettem, hogy biztosan megúszom a számonkérést. (Neki szemmel láthatólag nincs szüksége az én anyagi térítésemre, és az is erősíti a fölényemet, hogy ő tartózkodik idegen országban, nem én. Legalábbis így gondolom, hiszen a rendszáma olasz volt.) De az a férfi…!

Újra megremeg a gyomrom. Elsétálva az ablaktól egy divatmagazint veszek elő, tervezgetve, mire is költöm el a pénzem. A gondolataimat ez sem köti le. Valakinek beszélnem kell az ügyről, így hát, hogy gyötrődésemet enyhítsem, úgy döntök, felhívom Barbarát.

Ő gyermekkorom óta a legjobb barátnőm. Az a fajta, akivel az ember sok mindenen keresztülmegy. Együtt jutottunk a felnőtté válás útvesztőjébe, noha más utat választottunk: ő családcentrikus és szerelmes; én vakmerő és kalandot kereső. Három éve közösen döntöttünk úgy, hogy a fővárosba költözünk, s elhagyjuk Ockhamet, ahol születtünk. Valami hiányzott ott az életünkből, s ránk tört az a bizonyos „saját lábunkra akarunk állni” érzés. Élveztük a fiatalságunkat, és igyekeztünk kihasználni az adódó lehetőségeket. Bár jobban belegondolva, ez inkább rám igaz – ő rögtön összeköltözött a nagy szerelmével. Egyedül maradván kibéreltem London északi részében, még közel a belvároshoz, egy lakást. Az első évben csak béreltem, de később fordult a kocka. Anyagi helyzetem lehetővé tette a vásárlást, amit nem mulasztottam el, így került a tulajdonomba egy sorház legfelső emeletén lévő kicsi garzon. Tekintve a londoni ingatlanok árait, úgy érzem, nagy baj már nem történhet. Független, érett nővé váltam!

Barbara gyönyörű, magával ragadó. (Bár ő ugyanezt mondja mindig rólam.) Hosszú, barna haját általában összefonva hordja; mozdulatai derűt sugároznak. Magasan ívelt szemöldökétől úgy néz ki, mint aki folyton kérdezni szeretne valamit. Apró termete ellenére, bárhol jár is, mindenütt kitűnik a tömegből. Ragyog belőle az elégedettség. Ez az egyetlen tulajdonsága, amit irigylek tőle.

Villámsebességgel nyúlok a telefon után, rávetődök az egy személynek túl nagyra méretezett ágyamra, majd tárcsázom a számát. Türelmetlenül igazgatom az ágyneműt a testem alatt, míg végre barátnőm bejelentkezik.

– Halló!

– Barbara, szükségem van rád, el kell mesélnem valamit – hadarom elcsukló hangon.

– Te jó ég! Nálad nem szombat van? – ásít egyet, de folytatja. – Ugye, Suzi, nem feküdtél le senkivel, akivel nem kellett volna?

A kérdése megdöbbent, jobban ismer engem, mint bárki más a világon. Ha ekkor szemközt állunk egymással, a fülem tövéig elpirulok, noha Barbara pont nem az az ember, aki előtt zavarba szoktam jönni. Ismeri az igazi Suzanne Robertset, aki cseppet sem veszi komolyan az életet. Együtt végeztük el az iskolát, régen szomszédok voltunk, így barátságunk igazán mélyen gyökerezik, és ezt felnőttként is ápoljuk.

– Mesélj! Ki az illető? Mióta ismeritek egymást? Én is ismerem, vagy a szekrényed alján rejtegeted?

A lélegzetem is elakad. A legjobb barátnőm valami szaftos szerelmes sztorit vár tőlem, én pedig azt fogom elmesélni, hogyan törtem össze a kocsimat. Már régen is jókat derült a szerelmi történeteimen. Akkori kapcsolataimat nem ítélte el, de nem is állt azon az állásponton, mint én. Az iskola után ő is egy cégnél helyezkedett el, de a karriert tekintve nincsenek ambíciói. Bár sosem hangoztatja, hogy nem viselkedem észszerűen a férfiakat illetően, de én tudom, mit gondol az életemről. Talán ez meg is ronthatná a barátságunkat, de nem így van, sokkal inkább ad lehetőséget neki a mozizásra. Bármikor belepillanthat egy szabadabb életfelfogásba.

– Ha csöndben maradnál egy pillanatra, és nem próbálnád a számba adni a szavakat, akkor elmondhatnám, mi történt – felelem mosolyogva.

Motyog valamit válaszul, mire én felpattanva kivágtatok az előszobámba az ajakápolómért. Az angliai erős szél mindig sikeresen elintézi a számat. A kis helyiségben nem szükséges sokat keresgélnem, az előszobámat nyugodtan nevezhetném előlyuknak is. Elfér benne egy kis szekrény, amibe a kabátjaimat és a táskáimat erőszakolom be, de arra már nem marad hely, hogy egy cipőfelvételhez lehajoljak.

Kikotrom a Labellómat, a számra kenem, majd a következő mozdulattal már le is nyalom.

Nyami! Meggyes!

Mély lélegzetet veszek, próbálok belekezdeni a történetembe, amikor az utolsó pillanatban ráeszmélek: egy mondatnál többet nem tudok mondani az esetről, ráadásul az sem lesz túl izgalmas. Ami igazán tűzbe hoz, az mind csupán a képzeletem szüleménye, erről pedig nem kívánok számot adni.

– Összetörtem a kocsimat – bököm ki, miközben visszasétálok az egyetlen szobába, ami a lakásban létezik.

– Micsoda? És nem történt semmi bajod?

– Tulajdonképpen csak a két lámpám sérült meg.

Meg az orrom, mert azóta semmit nem érzek, csak azt a bizonyos illatot!

Barbara nem reagál a válaszomra, én pedig nem tudom, mit is mondhatnék még. A csönd csalódottságra utal. Túlságosan ismer ahhoz, hogy lezártnak tekintse a témát. Hallom a hangján, hogy felkel az ágyból.

– Suzi… Gyerekkorod óta ismerlek… Tudom, ha annyi történt volna, hogy egy picit megkarcolod az autódat, azt csak mellékesen említed meg… Te viszont szenvedéllyel hadartad, hogy beszélni akarsz velem. Megöltél egy embert, vagy mi az, amit csak harapófogóval lehet kihúzni belőled?

A porcelán csörgéséből ítélve a konyhában kezd foglalatoskodni, ami engem is arra késztet, hogy a teámért nyúljak, ami az ablak előtti kisasztalon hever.

– A másik autó sokkal jobban megsérült. Fogalmam sincs, mennyibe fog kerülni a javítása. Miből fogom kifizetni? Ráadásul egy arrogáns fickó vezette, aki közölte, neki nincs ideje ilyen ügyekkel foglalkozni. Várjak türelmesen, majd jelentkezik. Még csak nem is angol volt, hanem valószínűleg olasz. – Egy piszkosul jóképű olasz! – Levegőnek nézve alázott meg a viselkedésével. Úgy nézett ki, mint akit nem is érdekel az a kis koccanás, de láttam, hogy majd szétrobban a dühtől. Nem hiszem, hogy az én pénztárcám kibírja egy ilyen luxusautó javításának a költségeit. Mit tegyek?

Valóban így történt. A koccanás után mindketten legurultunk a mélygarázsba, és ott vettük szemügyre az ütközés következményeit. Már persze inkább csak ő. Az én szemeim csak őt méregették. Mindene férfias, vonzó… kifogástalan… tökéletes… és kifinomult… Tökély!

Már megint berándul a gyomrom!

– Ugyan már! – kacag fel Barbara. – Egy kicsit jobban megerőlteted magad Kevinnél. Majd több pénzt facsarsz ki belőle.

Erre a gúnyos megjegyzésre végképp nem számítottam, pedig az igazság az, hogy pontosan ez a tervem. Kevinnek majd szomorúan elújságolom, mi történt velem, ő meg vigasztalásképpen a kezembe nyom egy nagyobb összeget. Igen. Kevin a mentsváram. Megismerkedésem vele fordulópontot jelentett az életemben: rájöttem, hogy a pénz nagyon fontos. Tulajdonképpen nem szándékos elhatározásból lettem olyan, amilyen. Így alakult. És az „amilyen” sajnos azt jelenti, hogy számító, önző, a céljait mindenáron megvalósítani akaró nővé váltam.

Kevin szintén a cégnél dolgozik, vezető beosztásban. Neki köszönhetem, hogy fölfelé araszolok a ranglétrán. Nem az a megtestesült férfiideál, de a pillantásait fegyverként használva nagyon is messzire tudja kivetni a hálóját, ha éppen halat akar fogni. Ő pedig azon a bulin, amin megismerkedtünk, halat akart fogni. Kék szeme és rövidre nyírt, világosbarna haja sportossá teszi, amit megcáfol azzal, hogy állandóan öltönyt visel. Az ellentmondások embere. Határozott, mégis túlzottan irányítható. Nem az a fajta természet, akibe azonnal beleesnek a nők, sokkal inkább az, aki után feltesszük magunkban a kérdést: „Ugyan, mit szerettem benne?” Mindent a legnagyobb diszkrécióval rendez el, és mindig csupán addig van az ágyamban, ameddig én akarom. Kevin tudja, mit kérdezhet, és melyik az a nap, amikor békén kell hagynia. E tulajdonságát roppantul becsülöm. Azzal is tisztában van, hogy örülök egy-két apróságnak, így azt hiszem, kölcsönösen kihasználjuk egymást. Tudom, ha azt mondanám neki, holnaptól felejtsen el, többé nem próbálna az ágyamba kéredzkedni. Csupán pár hét ismeretség után ajánlotta fel, hogy segít elhelyezkedni a Big Buildingnél. Nem utasítottam vissza.

Ami jár, az jár!

– Nem érted, Barbara? Pocsék napom volt. Mit tegyek? – teszem fel kérdésemet a barátnőmnek.

– Semmit – hangzik az egyszerű válasz. – Tégy úgy, ahogy tanácsolta, várj a jelentkezésére. Egyébként történt még valami érdekes is veled?

– Mi? – kérdezek vissza hitetlenkedve. A teát majdnem visszaköpöm a bögrébe. – Ez nem elég érdekes?

– De igen, csakhogy te az ilyen esetektől egyáltalán nem szoktál kétségbeesni.

Biztos benne, hogy hamarosan megtudja a telefonálásom igazi okát. Nem türelmetlenkedik; én vagyok az, aki képtelen tovább magában tartani a titkot. Szétszakad a testem a sóvárgástól, úgy pattogok, mint aki megivott két liter kólát. Izgatott vagyok.

– Oké! – sóhajtok fel. – Megőrülök azért a férfiért, aki miatt összetörtem az autómat. Most jó?

– Jó! Remek! Akkor tehát elmondod a lényeget, vagy ehhez minden őszinte mondatod előtt fel kell hogy idegesítselek?

– Tegnap a parkoló bejáratánál nekitolattam valakinek, és azóta túl sokat fantáziálok róla. Na? Szerinted ez mit jelent? Barbara, nyugtass meg, hogy normális vagyok!

Végre elismerem magamnak is. Egy nap telt el a történtek óta, a gondolataim mégis képtelenek máshova irányulni. Mintha egy csapdába esett vad lennék, pedig általában az én csapdámba szoktak belesétálni.

– Tudod te azt magadtól is. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy a sors meglehetősen heves vérmérséklettel áldott meg téged. Ezért nem kell szégyenkezned.

Hát nem is ezért szégyenkezem!

– Csakhogy ez az ember levegőnek nézett engem! Ráadásul, ha láttad volna, milyen nevetséges ruhában és szakadt cipőben voltam… Naná hogy ő öltönyt viselt! Annyira férfias volt, hogy megsemmisültem tőle. Láttál te már engem megsemmisülni? – költői kérdésnek szánom, nem hagyok időt a válaszra. Sajnálkozva folytatom. – Az egész annyira balul sült el, szükségem van egy kis vigasztalásra, ezért is hívtalak fel.

Ezzel mindent őszintén meg is vallottam. Ki másnak tehetném ezt, ha nem éppen gyerekkori barátnőmnek? Ő tudja, hogy engem igenis érdekelnek a külsőségek. Engem most igenis zavar, hogy az a férfi így látott.

Barbarával huszonnégy évesek vagyunk. Én a munkám miatt általában csinosan öltözöm, de a gyerekkoromban elidőző énem még képes rá olykor, hogy a Converse után nyúljon. A cégnél követelmény a kifogástalan megjelenés, amit én nem is bánok. Összeegyeztethető a stílusommal.

– Ó, a fenébe! Szóval nem miniszoknyában voltál és nem feszes felsőben? Átlátszó sem volt a ruhád? Várj! Kitalálom! Lehet, hogy a hajad sem kivasalva simult a hátadra, hanem egyszerűen csak copfban lógott? – Hallom, amint nevet a saját poénján. – Te kétségbeestél, amiért egy férfi nem vette észre a szépségedet? – kuncog tovább. – Gyerekkorunk óta te vagy a nagy hódító, most meg tőlem vársz jó tanácsot? Ehhez te értesz… Ő is férfi… Ezzel szerintem mindent elmondtam. Csábítható, tehát csábítsd!

Drága Barbara, mennyire ismersz!

Igen. Most pont ez a Suzanne hiányzik belőlem. A határozottságom, a nemtörődömségem és a felelőtlen szórakozni akarásom. Most az egyszer érzem úgy, hogy nem kellek valakinek. Pedig így még sosem szabadultak el a gondolataim egy férfinak csupán a látványától.

Hallom, ahogy beleszürcsöl az italába, majd tovább vicceskedik.

– Bár az is igaz, ha nem sikerül, abba te valószínűleg belehalsz, mert nem vagy hozzászokva a visszautasításhoz – kacag fel. – Na jó! Csak vicceltem… Biztos vagyok benne, hogy megoldod ezt a hatalmas problémát. Pár nap múlva majd közösen fogunk mulatni a kezdeti nehézségeiden.

Most már mindketten nevetünk. Imádom a kacaját, mert ez is szívből jön tőle, mint bármi más, amit életében tesz. Jókedvre derülök, mindannak ellenére, hogy megjegyzését bántónak is vehetném. Már csak ezért is érdemes volt felhívnom őt. Barátnőm jól ismer: mindig megkapom, amit akarok!

Massimo

– Itt van minden adata. Az összes papírt kitöltöttük, úgyhogy intézkedhetsz is.

Matteo lerakja elém a paksamétát, és elenged egy vigasztaló mosolyt. Tudja, hogy ki vagyok akadva a kocsi miatt. Nem tehetek róla, egyszerűen szeretem az autóimat.

A papírokra nézek, a nevét olvasom el először: Suzanne Roberts. Igazság szerint nagyon feldühített ez a nő. Nem is azzal, hogy nekem jött, hanem a beszólásával a mélygarázsban. Megkértem őt, hogy menjünk le, mert a bejáratnál útban leszünk, ez meg is történt. Lent meg, ahogy leparkolunk – na persze az sem volt semmi, mert tíz perc kellett neki, míg beállt egy tök üres helyre, ahol én busszal is megfordulok egy perc alatt –, szinte nekem esett: „Mondja, tudja, mi az a követési távolság? Mert ebben az országban szokás betartani!” Na, itt nagyon szívesen cafatokra téptem volna. Nekem tolat, és még ő oktat ki a követési távolságról.

Majd egyszer elmagyarázom neki, hogy milyen is az, amikor a nyakára mászom valakinek.

Bár annyit szívesen visszaszóltam volna: „Na és maga tudja, mi az a visszapillantó tükör? Tudja, amibe olykor-olykor bele szokás nézni. Csak mert az én hazámban meg azt használják nagyon ügyesen!”

Egyébként is, honnan a picsából tudja, hogy nem vagyok angol? Gondolom, a rendszámról, mert akcentusom az nem igazán van. Még jó, hogy Matteo gyorsan ott termett egy másik autóval, és nem késtem el a tárgyalásról.

Egyébként nem is volt nagyon kedvem alázni őt, mert így is elég pocsék napja lehetett. Minden nőről lerí, ha rossz napja van. Az esőtől kicsit elkenődött a szemfestéke, a hajából pedig csöpögött a víz, én meg úriemberként álltam az esernyőm alatt. Kicsit még meg is sajnáltam. De most mit kellett volna tennem? Tartsam a feje fölé az ernyőmet? Ő az angol! Tudnia kéne, hogy ebben a retek Londonban állandóan esik az eső.

Azt szeretem, amikor egy nő tökéletes összhangban van magával, és valahogy ő összhangban volt ezzel a szerencsétlen ábrázattal. Mindenesetre szívesen szemügyre venném akkor is, amikor kicsit kirakja magát. Valahogy jól állt neki az az elkenődött smink…

Na jól van! Dolgozni kéne!

– Rendben, Matteo. A kárfelmérés után megírom a levelet, amit majd el kell neki küldeni. Ezt rád bízhatom?

– Persze. Bármit rám bízhatsz.

Igen, ez nagyjából így van. Az én életemben nagyon fontosak az olyan emberek, akikre rábízhatok bizonyos dolgokat. Nem részletezem, miféléket, mert olykor már jobb, ha én sem tudok a piszkos dolgokról.

– Jól ment a tárgyalás?

Ránézek Matteóra, nem is kérdez többet. Sokkal idősebb, mint én. Nem a barátom, de kedvelem őt. Ugyanúgy szicíliai, mint én. Agglegényéletet él, én ajánlottam fel neki, hogy jöjjön Londonba, és kezdjen itt új életet, ő meg is tette ezt. Palermóban még mindig él az édesanyja, talán már van kilencvenéves is. Én elég gyakran járok haza, olyankor be szoktam nézni hozzá, ő meg kérdezi: „Mi van az én Matteómmal?” Úgy érdeklődik, mintha a fia még tizenéves lenne. Egyébként nagyon szeretem azt az asszonyt. Igazi szicíliai nő.

– Elmehetsz, majd szólok, ha kellesz!

Matteo bólint, majd kimegy, én meg odasétálok az iroda ablakához, és egy ideig onnan kémlelem a várost. Nem panaszkodhatom, London előkelő negyedében van az ügyvédi irodám, és van jó pár másik jogász az alkalmazásomban. Az egyetemet itt végeztem, Londonban, de eszemben sem volt itt maradni, a lehetőséget azonban nem hagyhattam ki. Igazság szerint az, hogy pár évre itt ragadtam, csakis az otthoniak miatt van. A nemzetközi kapcsolatok kiépítése nagyon fontos, ezzel tudok a leginkább segíteni apámnak.

Visszamegyek a papírért, és átfutom az adatait. Egy pillanatig latolgatom, hogy hagyom a fenébe az egészet, de ahogy beugrik a meghorpadt sárvédő képe, elveszítem a fejem.

Most hoztam el a szalonból azt a kocsit!

2. fejezet

Sodrás

Suzanne

Kevin lehuppan az asztalom sarkára, és elém tol egy pohár üdítőitalt. Az irodai asszisztensek egy közös helyiségben vannak, de külön bokszokkal rendelkeznek. Ez a boksz egészen fejmagasságig paravánozva van, így senki nem láthat be, csak aki nyújtózkodik. Alkalmat azonban nem ad intim pillanatokra, ezért itt Kevin is mindig visszafogja magát.

A lábán felcsúszik a nadrágja szára, amitől kivillan a bokája. Viccesen néz ki, reménykedem, hogy amit feljebb látok, az majd jobban tetszik. Kevin tulajdonképpen vonzó férfi, csupán annyi vele a baj, hogy túlzottan konzervatív a stílusa és a viselkedése. Legtöbbször még az öltönye is szürke, bár jól áll neki, de égetőbb vágyat ébresztene bennem, ha nem mindennap ugyanebben az öltözékben látnám őt.

Mosollyal az arcomon igazgatom meg a tervrajzokat, amik arra várnak, hogy átnézzem őket. Az építészek statikai számításait kell rendezett formában gépbe vinnem, valamint hivatalos jelentéseket írnom ezekről. A Big Building hatalmas cég, irodaházakat épít, szépen terjeszkedik egész Európában. Londonban háromszáz alkalmazottja van. Jó itt dolgozni, de a cég nagysága nem ad lehetőséget egy családias munkahely megteremtéséhez. Nagy a harc.

Az asztalomon ülő férfi cinkosan rám kacsint, majd mosolyra húzza a száját, és már el is tűnik. A mosolya ebben az esetben azt jelenti: este meglátogat.

Kevin mindig tömören és lényegre törően fogalmaz. Párkapcsolatban él, de ezt egyikünk sem firtatja. Ez nem az a fajta viszony, leginkább munkahelyi kapcsolatnak nevezhető, noha sosem enged a csábításnak az iroda falain belül. Számtalanszor hívatott már az irodájába, de ott nem nyúl hozzám. Az én kicsi garzonom az ölelések helyszíne. Silvyával való kapcsolatáról nem beszél, annyit mondott, hogy egyetemista koruk óta vannak együtt. Szereti az élettársát, de nem tud ellenállni nekem. Többre nem is voltam kíváncsi. Nem várok el extrákat Kevintől, csak annyit, hogy megmaradjon a jól kereső állásom, ne kelljen könyörögnöm a szabadságaimért, és néha nőnek érezzem magam. Lehet, hogy csak megszokásból, mégis meghatározó része az életemnek. Ha valaki megkérdezné, mit érzek iránta, valószínűleg azt felelném: a magam módján szeretem.

A gondolataimból az asztalon heverő telefon csörrenése zökkent ki, amit ijedtemben nem mindennapi gyorsasággal kapok fel. A recepciós röviden, unott hangon közli, hogy fáradjak le a hallba, mert várnak rám.

Az előtérben egy alacsony, vékony férfi áll, farmerben, pulóverben és baseballsapkában. Odaérek elé, ő pedig szó nélkül nyújt felém egy papírt. A kezembe nyomva a tollat megmutatja, hova firkantsak egy aláírást. Átveszem a levelet az ismeretlen férfitól, aki már ott sincs. Azon nyomban bontogatni kezdem a borítékot, vadságomnak megvan az eredménye: csupán a levél marad ép, a boríték cafatokra szakad. A címzett én vagyok, a feladó pedig egy bizonyos dr. Massimo Borelli ügyvéd. Az értesítés arról szól, hogy balesetet okoztam, a sérült autó javítási költsége 800 font, amelyet vagy egy összegben kifizetek, vagy be is jelenthetem a kárt a biztosítómnál. A levél végén szerepel a cím, amelyen az ügyvédet megtalálhatom. Nem kérdés, hogy tétovázás nélkül fel is keresem.

Felszaladok az irataimért, induláskor azonban nekiütközöm Kevinnek, aki ölelés helyett magától eltolva így kérdezget:

– Suzanne, mi bajod van? Történt valami?

– Igen – hadarom –, most el kell mennem! Nem tudok bent maradni tovább, halaszthatatlan dolgom van.

Felgyorsítom a lépteimet, mintha kétség nem férhetne ahhoz, hogy Kevin megértően fog viselkedni.

– Ne felejtsd el, munkaidőben vagy! – emeli fel az egyik ujját. – Nem engedhetlek el csak úgy!

– De igen, Kevin, elengedhetsz! – Felkapom a táskámat, majd szembefordulok vele.

– Suzanne, nem értettél meg! Nem mehetsz el!

Kemény tekintettel néz rám, amitől majdnem elszégyellem magam. Egy pillanatra átfut az agyamon, hogy eleresztek egy csábító mosolyt, de végül másként cselekszem.

– Kevin, te sem értettél meg engem! Én most mindenképpen elmegyek! Nyugodtan kiírhatsz egy nap szabadságot, így te is jól jártál.

Hátat fordítok neki, és már indulok is, erőteljes járásomtól a tűsarkúm kopogása visszhangzik a teremben. Végképp sikerül őt kihoznom a sodrából, mert sértődött hangon reagál:

– Szeretném, ha tudnád, hogy túl sokat engedsz meg magadnak. Ezt este meg kell beszélnünk.

– Na idefigyelj! – fordulok vissza a szemébe meredve. – Ha azt hiszed, hogy ez után a sok akadékoskodás után tárt karokkal foglak várni, akkor nagyon tévedsz! Abban se nagyon bízzál, hogy kinyitom neked az ajtót!

Nem várok választ, távozás közben elkapom kolléganőim pillantását. Rohanó léptekkel megyek le a lépcsőn, az agyamban próbálom az útvonalat kirajzolni, amin majd a megadott címre érhetek.

Sajnos Kevinnel ellentétben én nem vagyok képes odafigyelni a hangerőmre, és ezzel nagy hibát követek el. Meg vagyok róla győződve, hogy mindenki hallotta a kirohanásomat, és hamarosan az egész iroda rólunk fog pletykálni. Ez engem cseppet sem érdekel, Kevinnek azonban nagyon is sok vesztenivalója van. Én sosem féltem, hogy kitudódik, a szeretője vagyok a cég egyik vezetőjének, de ő mindig is rettegett a leleplezéstől. Bár, ha valaki nyitott szemmel jár, annak igenis feltűnhetett, hogy én a durvább hibáimért sem kapok soha megrovást, és kizárólag könnyen teljesíthető feladataim vannak. Felettesem – és egyben szeretőm – az ilyen apróságokra nem ügyelt, de arra gyakran figyelmeztetett, hogy még véletlenül se járjon el a szám, mert akkor kénytelen lesz elbocsátani. Üzletember, ebben nem ismer tréfát. Mégsem vagyok képes türtőztetni magam. Az igazat megvallva, eszembe sem jut, hogy a megjegyzésemnek következményei lehetnek.

A címben megadott irodaház impozáns, London belvárosi részén helyezkedik el, ezért jó darabon gyalogosan kell közlekednem. A bejáratánál a biztonsági őr állít meg.

– Jó napot kívánok! Suzanne Roberts vagyok, és dr. Massimo Borellit keresem.

– Az ügyvéd úr irodája a legfelső emeleten van. Menjen csak nyugodtan. Addig én felszólok telefonon az asszisztensének – kedvesen, már szinte nyájasan felel.

Elindulok a lifthez, miközben érzem magamon perzselő pillantását. Mikor belépek a liftbe, még hallom, ahogy odakiált nekem valamit, de már nem vagyok képes figyelni rá.

Megnyomom a legfelső emelet gombját, próbálom összeszedni a gondolataimat. Az épület magas, így liftes utazásom kellőképpen elhúzódik ahhoz, hogy úrrá legyen rajtam a bezártság érzése.

Hogy én ezt mennyire utálom!

A tükörben még megpróbálom ellenőrizni a ruhámat – hiszen komoly nő benyomását szeretném kelteni –, de az igazság az, hogy egy hajszál választ csak el attól, hogy pánikba essem. A szoknya tökéletesen simul, a blézeremet azonban muszáj kigombolnom. Kezdem levegőtlennek érezni a teret. Elhatározom, hogy lefelé menet a lift helyett mindenképpen a lépcsőt választom. Figyelmem eltereléseként ellenőrzöm a táskámban lévő levelet.

A szerkezet furcsa mozgása figyelmeztet, hogy elértem a kívánt emeletet. Kinyílik az ajtó, én pedig úgy érzem, új világ nyílik meg előttem. Hatalmas a tér, a levegő friss, valószínűleg csupán ez akadályoz meg abban, hogy elájuljak. Kilépve puhaságot érzek a lábam alatt. Meg kell hagyni, a süppedős szőnyeg roppant elegáns, de cseppet sem praktikus, hiszen a cipőm sarka folyamatosan a szőnyeg szálai közé keveredik.

– Jó napot kívánok! Segíthetek valamiben?

Szimpatikus női hang üdvözöl és ajánlja fel a segítségét. Negyven év körüli, szőke nővel találom szemben magam, akinek akaratlanul is a lábbelijére téved a pillantásom. Megértően nyugtázom magamban: ő sokkal praktikusabb cipőt választott magának, mint én.

– Jó napot kívánok! Suzanne Roberts vagyok. Tegnapelőtt egy sajnálatos balesetbe keveredtem… egy férfival. – Benyúlok a táskámba, majd kihúzom a papírt. – Dr. Massimo Borelli küldött nekem egy levelet, mely szerint ő képviseli az úriembert. Ezért jöttem.

– Miért nem jelentkezett be?

Szerinted? Mert mindjárt szétrobbanok! 800 font…!

– Most kaptam a levelet. Az ügyvéd úr azt írta, bármi kérdésem van, forduljak hozzá.

A nő alaposan végigmér, de nem lenézően, hanem együttérzően. Tekintete végigsiklik az irományon, majd elmosolyodik.

– Rendben. Foglaljon helyet! Megkérdezem, fogadja-e önt.

Valószínűleg határozottan beszéltem, mert a nő nem tér ki a részletekre, így azt hihette, súlyos balesetről beszélek. Miután leülök, kiviharzik a nagy térből, és eltűnik egy folyosó rejtekében. Várakozás közben körbejáratom a szemem a helyiségben. Növények sorakoznak a földön, hosszú száruk a nap felé ágaskodik, együttérzek velük, amiért a fény felé kívánkoznak. Rengeteg könyvespolc magasodik egészen a plafonig, amin roskadásig állnak a könyvek. Tisztaság van és csönd. Kezdem zavarban érezni magam.

A nő visszatérve közli, hogy bemehetek. Biztos léptekkel indulok az ajtó felé. Határozott mozdulattal nyitom ki az ajtót, de becsukni már nincs erőm. A meglepetéstől földbe gyökerezik a lábam. Okos nőnek hittem magam, ezúttal azonban a legegyszerűbben összeillő kockákat sem tudtam a helyükre illeszteni. Az olaszos hangzású névnek, amely az ügyvéd levelében szerepelt, eddig nem tulajdonítottam jelentőséget – most meg itt áll velem szemben a jóképű idegen! Eszembe jutnak a korábbi terveim, hogy majd jól kioktatom ezt a levelezgető önelégült ficsúrt az angol jogrendszerről… Erre azzal kell szembesülnöm, hogy az idegen valószínűleg sokkal jobban ismeri a törvényeket, mint én. Talán az lenne a legokosabb, ha fülemet, farkamat behúznám, én azonban a csalódottságtól képtelen vagyok megválogatni a szavaimat, no meg a hangsúlyt, amellyel kimondom őket.

Ellenfelem nem könnyíti meg a dolgom, csupán mered rám kérdőn a vonzó, barna szemeivel.

– Maga az? – nézek rá számonkérőn. – Én azt hittem, egy ismeretlen ügyvédet találok itt, aki eljár a maga nevében.

– És? Én nem vagyok magának elég ismeretlen?

Hetykén rádől a hatalmas sötét, tömör fából készült asztalára, két kezét összefonja a mellkasán, jelezve, ő van nyeregben. Meg kell állapítanom, nem véletlenül ábrándoztam róla. Most is vonzónak találom, de a szabad és kihívó stílusa elbizonytalanít. Az arcán gúnyos mosoly jelenik meg, amit nem tűrhetek. Lépni szeretnék egyet, ám a cipőm sarka megalázó módon ismét beleakad a szőnyegbe.

A franc…! És még az illatodat is érzem!

Eljött az ideje, hogy ennek a beképzelt fickónak leromboljam a férfiúi magabiztosságát.

– Nézze! – emelem rá a tekintetem. Te jó ég, milyen szemed van! – Én nem barátkozni jöttem ide! Összetörtük egymás autóját, amiben mindketten hibásak vagyunk. Nem tartom jogosnak, hogy én fizessem meg a javítás költségeit. – Zavaromban a kezemben lévő fecnit visszagyömöszölöm a táskába.

– Nem akarom elkeseríteni, de ön rosszul emlékszik a történtekre. Nekem tolatott anélkül, hogy a tükörben meggyőződött volna róla, nem áll ön mögött senki. – Hűvös és magabiztos a hangja is, akárcsak a megjelenése. A szememet behunyva képes lennék az idők végezetéig hallgatni ezt az orgánumot. A pörgő ritmus, amit belevisz a beszédébe, már maga az ajzószer. Haja kicsit borzasnak tűnik, ami ellensúlyozza a ruhája által keltett eleganciát. Fekete nadrágot visel, fehér inget és egy szintén fekete mellényt. A nyakánál szemtelenül megnyílik az ing.

Mindezeket figyelmen kívül hagyva sajnos igaza van. Mindig időben érkezem a munkába. Se nem korán, se nem későn. Azon a bizonyos reggelen még bőven akadt időm, ezért határoztam úgy, hogy a napi bevásárlást nem estére halasztom, hanem még korán elintézem. Meggondolatlanul kezdtem tolatni. A tükörbe valóban nem néztem bele, tisztán emlékszem a rándulásra, amit a kocsiban éreztem. Azonnal tudtam, hogy valaminek nekitolattam, és mivel azt is tudtam, hogy nincs mögöttem akadály, nem ért meglepetésként, mikor a tükörbe meredve egy autót láttam.

– Ez így nem igaz. Túl közel volt hozzám! – bököm ki végül, mert abban biztos vagyok, hogy nem adok igazat neki. Már csak azért sem, mert egy beképzelt majom!

– Rendben. Mit szeretne? – veti vissza foghegyről.

Huhh! Beléd rúgni, hogy hazáig repüljél!

– Tudja, nálunk létezik egy szabály a követési távolságot illetően. Ezt maga nem tartotta be! De ezt már említettem magának, csak arra sem volt hajlandó, hogy végighallgasson. Maga azt hiszi, hogy azért, mert ügyvéd, bármit megtehet, és játszadozhat az emberekkel! Biztosíthatom, én sem maradok le ön mögött, ugyanis van egy kedvezőtlen hírem: az édesapám ugyancsak ügyvéd, átadom neki ezt az ügyet.

Hazudok. A pillanat hevében nem tudok olyasmit kitalálni, ami elég rémisztően hangzana, noha ellenfelem láthatóan ettől sem ijed meg, csupán a szemöldökét húzza fel:

– Rendben, akkor adja át az édesapjának a névjegykártyámat. Várom a jelentkezését.

Most mi lesz velem?

A szüleim egyszerű emberek, minden vagyonuk a házuk, a kis élelmiszerboltjukkal, amelyet hosszú évek óta működtetnek. Sosem engedték, hogy segítsem őket, még akkor sem, amikor nekem már nem voltak anyagi gondjaim. Azt hiszem, elképzelni sem tudnék náluk jobb szülőket, s most furdal a lelkiismeret, mert az előbbi hazugságommal gyakorlatilag megtagadtam őket. Dühös vagyok.

Ezt is csak ez a szemtelen alak tudta kiprovokálni belőlem!

Ráadásul eszembe juttatja életem egyik legfájóbb pontját, a nővéremet, Khatrynt. Ő még mindig a szüleinkkel él, és része lehet a mindennapjaiknak, mert nem vette a bátorságot ahhoz, hogy fordítson az életén. Nagyon hasonlítunk egymásra, de egész más a természetünk. Nemcsak testvérek, hanem jó barátnők is voltunk mi ketten, körülbelül a Kevinnel való megismerkedésemig. A viszonyunkról Khatrynnek megvan a véleménye, s még azt sem engedi, hogy bemutassam neki a hozzám közel álló férfit. Folyton azt hangoztatja, hogy laza erkölcsű nő vagyok, aki belerondít mások szerelmi életébe. Arra gyanakszom, hogy valójában a bátorságomat irigyli, amiért én függetlenné mertem válni, és képes voltam új életet kezdeni. Mindössze két év közöttünk a korkülönbség, Khatryn mégis sokszor úgy viselkedik, akár egy vénkisasszony. Valódi szakadék tátong kettőnk között. Hiába hívtam Londonba, mindig határozott nemmel válaszolt, így feladtam a reményt, hogy újra olyan lehet a kapcsolatunk, mint tizenéves korunkban.

– Ezzel akkor le is zártuk a dolgot, ugye?

Hideg zuhanyként ér a hangja. Bár tombolni lenne kedvem, nem teszem még nevetségesebbé magam azzal, hogy nem tudok uralkodni az indulataimon. Megfontoltságot erőltetek magamra, és higgadtan visszavágok:

– Nem, ügyvéd úr, most kezdődik csak a móka!

A mondatomat megtoldom egy éles fordulattal, és már indulok is kifelé az ajtón. A titkárnő vigyázzban áll az asztalánál, immár cseppet sem derűs hangulatban. Biztosra veszem, a nyitott ajtón keresztül jól hallotta a vitánkat.

Megbántad, hogy beengedtél, mi?

Felém biccent, és motyog valamit az orra alatt. Szerencsétlen nőt is utálom ebben a pillanatban, amiért ilyen elviselhetetlen főnöke van.

Annyira magabiztosnak érzem magam, hogy csak a liftben eszmélek rá, eredetileg gyalog akartam lejutni innen. Idegesen, egymás után kétszer is rácsapok a földszintet jelző gombra. Látom, amint az ügyvéd kilép az irodájából, s elindul utánam, de azt nem tudom, vajon odaér-e hozzám, mielőtt az ajtó becsukódik. Gyűlölöm ezt az embert, a magabiztosságát, az egész lehengerlő lényét. Vagy talán magamat utálom, amiért nem azt érzem, ami normális lenne az adott helyzetben. Ő persze nagyon is jól tudja, hogy időben oda fog érni a lifthez. Benyújtja a kezét, az ajtó pedig visszanyílik. Szó nélkül lép be mellém, majd megnyomja a gombot. Sután kapkodom a tekintetemet hol az arcára, hol a testére, de ő nem néz rám. Úgy viselkedik, mint akinek szintén dolga van odalent, ezért tart velem. Egy pillanatra összefut a pillantásunk a tükörben, de mindketten elkapjuk a fejünket.

Olyan zavarban vagyok, mint egy csitri!

Nem fordul felém; várja, hogy összeérjenek az ajtók, és elinduljunk lefelé. Váratlan mozdulattal nyomja meg a „stop” gombot, mire a szerkezet egy nagyot rándulva megáll két emelet között.

Mi a fenét csinál ez?

Pontosan ezt szeretném kérdezni, de a tekintetétől megbénulok. Szaporábban veszem a levegőt, és a kezemet gyűrögetem magam előtt.

Felém fordul, határozott vágyat látok a szemében. Időm sincs felfogni a történteket, minden váratlanul történik, szavak nem hagyják el a szánkat.

Massimo Borellinek, a férfinak, már ekkor túlvilági hatalma van rajtam. Mintha minden pislantásával egy szöget hajítana felém, ami a falnak szegez.

És még hozzám sem ért…!

Egy halovány kép még felsejlik előttem, amint az órája megcsillan a neonfényben, de ezek után ösztönösen behunyom a szemem, csupán az érintéseit érzem. Puha szája hozzáér az enyémhez, miközben egyik kezével a szoknyámat húzza felfelé. Selymes és lágy munkához lát a nyelve, de a keze magát az erőszakot sugározza. Belélegzem az illatát, ami elég ahhoz, hogy a józanságomat teljesen elveszítve, vadul szorítsam magamhoz. Kezeimnek utat keresve hozzáérek a bőréhez az inge alatt. Ekkor már tudom, elvesztem. Forró bőre ontja magából a szenvedélyt, hallom, ahogy az ő száját is elhagyja egy halk sóhaj. Túl nagyra korbácsolódik bennem a vágy ahhoz, hogy ellen tudjak állni ölelései csábításának. Az ő szemében is ugyanezt látom.

Intenzív csókja után kezd egyre követelőzőbb lenni. Az egyik lábamat felhúzza a derekára, így képes uralni a testemet. Még jobban szorítom magamhoz, hiszen fél lábon állva az tűnik biztonságosnak, ha az, akin a másik lábam pihen, a lehető legközelebb van hozzám. Csupán egy cél lebeg a szemeim előtt: akarom ezt a férfit. Megijedek az elszántságomtól, mert bár a szex fontos része az életemnek, ilyen hatással még sosem volt rám senki. Nem is sejtettem, hogy létezhet ilyen mindent elsöprő vágyakozás. Idegen minden porcikája, mégis tökéletesen biztonságban érzem magam vele.

A keze végigsiklik a combomon, a harisnya csipkerészénél azonban megáll. Megemeli a fejét, a szemembe néz, és halványan elmosolyodik, hümmentve egyet.

Tetszik neki a fehérneműm.

A tekintetünk olykor találkozik, de a vágyon kívül semmit nem tudok kiolvasni a szeméből, és ez talán így jó. Megemel, fenekemmel a támaszkodókorlátra tudok csusszanni, minden akadályt elgördítve a behatolás elől. Nagyon finoman félrehúzza a fehérneműmet, és gyengéden végigcirógatja intim részemet. Nem tudatosan, másodpercek alatt teszem szabaddá a férfiasságát. Kezeim önálló életet élnek, külön lényként viselkednek. Olyan lényként, akik meg akarják szerezni, ami jár nekik, és az ebben a pillanatban ennek a férfinak a teste. Az én két kezem, amik már különválnak akaratomtól, hatalmas hibával rendelkeznek: nincs agyuk. Cédaként viselkedem, megszűnik számomra a külvilág, mintha egész életemben erre vártam volna… Életem legmeghatározóbb szexuális élménye történik meg velem.

Ez az idegen férfi mindent tud a női testről, még azzal is tisztában van, hogy a romantikát mellőzve a pillantásai képesek lesznek mindenért kárpótolni. Olykor vadul szorítja fejemet a falhoz, miközben államat felszegve kényszerít, hogy ránézzek.

Gyilkos a szeme…!

A behatolástól megnyugszik a testem. Bénának érzem magam, mert ezen a korláton ülve szinte meg sem tudok mozdulni, ő von közel magához, majd tol el, mindent irányít. Képtelen vagyok elszakadni a szájától, pedig már az egész arcom lángol, ki sem merem nyitni a szemem. Végig az zakatol az agyamban, hogy nem elég. Össze akarok vele olvadni deréktól fölfelé is, de ez a helyzet lehetetlenné teszi. A válla fölött elnézve a tükörben figyelem őt hátulról. A hatalmas hátán feszül a mellény, és a fenekén a nadrág kissé lóg a lazítástól. A kezem végigszalad a hátán, a fenekét nem érem el, pedig a legszívesebben belemarnék. A lassú, kínzó ritmus, amit felvesz az alsóteste, már látványnak is éppen elég. Egyre előrébb hajolok a felsőtestemmel, így egyre többet látok a tükörben is, már a nyakánál van az arcom, csak alul mozgat. Túl bátortalan vagyok, pedig ennyire még sosem élveztem egy férfi ölelését. Ez a tükör teljesen lebénít. A saját lábaimat figyelem, amik a csípőjén pihennek, és ráolvadnak a ritmusra, olykor erősen magamhoz szorítanám a lábszárammal, de még ezt sem merem megtenni. Változtat a ritmuson, a kezével kissé megemel, és alulról döf, a látványtól és az érzéstől magával visz a visszatarthatatlan kielégülés utáni vágy. Hangosan nyögök egyet, ebből talán rájön, hogy én már nagyon közel járok a csúcshoz. Hátrébb dől, az egyik kezét fölemeli, és a falnak feszíti a fejemet, miközben mélyen csókolni kezd. Olyan, mintha erőszakkal tenne magáévá, pedig ez nem igaz. A kielégülés most sokkal jobban érdekel, alig mozgatom a nyelvem, de ő nem áll meg. Belenyögök a szájába, ő is halkan kiengedi a levegőt, és meg is áll. Abbahagyja a csókot, a szemembe néz, de én képtelen vagyok nyitva tartani a szemem, be kell hunynom, mert ez a gyönyör kizárólagos figyelmet követel magának.

Jó pár másodperc múlva érzem, hogy gyengül a szorítása az államon, és a keze is már csak tart a korláton. Nem hazudhatom, hogy hosszas és romantikus ölelésekben volt részem az elmúlt tíz percben, mégis az lenne a legnagyobb hazugság, ha azt állítanám, hogy nem elégítette ki minden vágyam. Vad és szenvedélyes, ugyanakkor figyelmes és óvatos, magával ragadó, a pillanat hevében megtartó…

Végre kinyitom a szememet, ő már engem bámul. Ilyen közelről szemezve vele, egészen izgalmas, a gyomrom szorít, majd elenged, újra szorít…

Leenged, végigsimítja az arcomat, majd gyengéden megcsókol. Szemtelenül megtámaszkodik fölöttem, miközben pofátlanul bámul a dekoltázsomba. A felsőtestem mind ez idáig rejtve maradt előle, csupán alulról tolta félre a ruháimat. A gondolatba belepirulok, képtelen vagyok megszólalni.

– Ha nem vette volna észre, már így is kedvezményt kapott a javítási költségekből – suttogja halkan.

Hogy ez mekkora egy pöcs!

– Ha engedményes ár, ha nem, én akkor sem fogom kifizetni.

– Tényleg? – kérdez vissza komoly arccal. – Pedig az engedményen kívül még egy kis extra örömet is szereztem magának.

– Á, persze! Maga itt sem volt, így, gondolom, az élvezet sem volt kölcsönös.

E kijelentésemre halványan átfut az agyamon, hogy szerencsére gyógyszert szedek a Kevinnel való kapcsolatom miatt.

Ez a szemét még csak nem is vigyázott!

Minden lehetséges betegség, ami nemi úton terjed, átszáguld az agyamon! Igaz, hogy terhes nem leszek, de mi van, ha ez egy pszichopata szexőrült?

És te mi vagy, Suzanne?

Kínomban próbálok jó kedélyűnek tűnni, várom, hogy ő is elmosolyodjon, de komoly marad, rám sem néz. Az ingét igazgatva, kissé megvonja a vállát, úgy érzem, mintha a sárba tapostak volna. Rájövök, hogy szórakozik velem, én meg olyan ostoba vagyok, hogy még lehetőséget is adok neki erre.

Egy perccel ezelőtt úgy ölelt, mintha én lennék vágyai netovábbja, most pedig úgy viselkedik velem, akár egy idegennel.

Hirtelen rányom a gombra, a rázkódás jelzi, ismét elindultunk lefelé. Zavartan igazgatom a ruhámat, kócos tincseimet, miközben fél szemmel a tükörbe nézve az ő mozdulatait figyelem. Tökéletes gyorsasággal húzza fel a cipzárját, miközben betűri az ingét. Berántja az övét, ő is belenéz a tükörbe, így a tekintetünk találkozik. Egyik kezével végigsimítja az arcát, a másikkal pedig megtámaszkodik a csípőjén, mint egy szemtelen kisgyermek, aki viccelődni készül. Kínos a csönd.

Az ajtó kinyílik, ő maga elé mutat, jelezve, legyek én az első, aki elhagyja a kellemetlen terepet. Szótlanul teszem, amit a szeme parancsol, a legszívesebben elsüllyednék.

Bár a levegő még vibrál közöttünk, arrogánsan búcsúzik:

– Ne feledje el átadni a névjegyemet az ügyvéd édesapjának! Várom a jelentkezését. Viszontlátásra!

Nyújtja felém a kezét, úgy néz rám, mintha az égvilágon semmi sem történt volna közöttünk. A megjegyzése megszégyenít, mert tudom, nagyon is tisztában van vele, hogy az édesapám nem ügyvéd. A legszívesebben arcul ütném a szellemességéért, de nem rontom tovább a helyzetemet. Hátat fordítok neki, és szó nélkül elindulok a kijárat felé.

Mire felocsúdok, már kint állok. A gondolataim annyira lefoglaltak, hogy fogalmam sincs, miként jutottam ki az épületből. Ennyire megalázottnak még sohasem éreztem magam. Egy világ omlik össze bennem.

Ez a férfi valószínűleg azt is elfelejti holnapra, hogy én a világon vagyok.

És ez nagyon fáj.

Massimo

Nem vagyok normális! Mióta kefélgetek nőket a liftben? Most egy kicsit én is megijedtem magamtól! Igaz, nem élek túl visszafogottan, de hogy csak így öt perc alatt keresztülmenjek egy nőn… És ez meg miért hagyta?

Megmosom az arcomat, a legszívesebben valami jeges hordóba vágódnék lehűteni magam. A picsába! Hát most nem tornacipőben volt… Kellett ez nekem? Még vissza sem értem ide, az irodába, és megint dughatnékom van. Néha bánom, hogy olasznak születtem. Van egy pár angol haverom, de egyik sem ilyen heves, mint én.

Valószínűleg hozzá sem értem volna, ha nem idegesít így fel. Be nem állt a szája! A legszívesebben kinyírtam volna! Egyébként egészen ízletes volt ez a kis angol. A vezetés nem az erőssége, de ezennel megbocsátom neki. Még hogy ügyvéd az apja!

Na jó vicc!

Édeske, azt hiszi, beszartam? Fogalma sincs, ki vagyok. Van valami, amitől egyáltalán nem félek, és az az igazságszolgáltatás. Egyébként mindegy is, mert már nem igazán a kocsimról van szó. Most egy ilyen után hogyan várjam el, hogy kifizesse a javítás költségeit? Lehet, hogy a lelkébe tapostam, mert kicsit könnyes volt a szeme, amikor hátat fordított és kirohant az épületből. Egy pillanatra megsajnáltam… Nem szoktam parasztkodni nőkkel, de ez most felidegesített. Sőt. Talán mondhatom azt, hogy mindig úriemberként viselkedem, még akkor is, amikor csak egy kis etyepetyére vágyom. Hát ennek most a legrosszabb jutott.

Az ingem nyakát igazgatom, kicsit sminkfoltos lett, nem igazán sikerül elrejteni. A szája nagyon finom volt. Na és a többi… Ez a pár perces kis numera felülmúlta az egész éjszakán át tartó kettyintéseket. A francba. Gyönyörű ez a nő. Ahogy rám nézett a kék szemeivel, a legszívesebben az ölembe kaptam volna, és felhoztam volna az irodába. Tüzelt ez a nő, olyan forró volt, hogy már semmi sem állított meg. Na és elélvezett pár perc alatt… amikor felnyögött, azt hittem, szétrúgom kínomban a falat.

Elvigyorodom, mert a tükörben észreveszem, milyen idióta képet vágok.

Még az sem képes lerombolni a róla alkotott képet, hogy nem volt nehéz térdre kényszeríteni. Ez már nem fontos. Pontosan az a fajta, akivel nem csak egyszer szexel az ember.

Ahh! Megint áll a farkam!

Többet ilyet nem csinálok, mert kifejezetten rossz érzés tükörbe nézni utána. Mondjuk, nem tudom, miért csodálkozom, amikor már esőtől ázottan is tetszett egy kicsit. Vagy nem is tudom, tetszett-e. Inkább csak szerencsétlen volt, rám meg mindig hatnak a szerencsétlenek, apám is folyton ezzel cukkol: „Fiam! Ne gondold, hogy egész Palermót neked kell előrébb juttatni!” Szól ez annak, hogy akin tudok, azon segítek. Csak eddig azzal nem voltam tisztában, hogy így is tudnak rám hatni… Bár azért elismerem, hogy most mindennek tűnt, csak szerencsétlennek nem. Na igen. Most nő volt tetőtől talpig. Csoda, hogy rámásztam? Mi a faszért idegesített így föl? Ha befogta volna a száját, akkor nem történik ez.

Odamegyek a mobilomért, kikeresem Cesare számát, és tárcsázom. Ő Rómában él, elég sok minden összeköt minket, de leginkább a szicíliai lét valósága.

Fölveszi a telefont, szicíliaiul kezd beszélni.

– Ciao, Massimo! El vagy tűnve! Nem kéne neked idejönnöd Rómába? Van egy éttermed! Rémlik?

– Amit te is elvezetsz egyedül…

Sosem érdekelt a római étterem, igazából Cesare foglalkozik vele, bár pénzem az van benne jócskán. Van jó pár cégem, amivel nem igazán foglalkozom, mert nem is értek hozzá. Ilyen például ez az étterem is, a könyvelőcégek, kisebb befektetővállalatok… Egyedül az ügyvédi irodámban vállalok fel közreműködő szerepet, ezt, ha akarnám, sem tudnám kikerülni.

– Voltam otthon Palermóban a múlt héten. Találkoztam apáddal is – mondja, érzem hangjában a szemrehányást.

– Ennek örülök. És a te apád hogy van?

– Hagyjuk ezt! Haza kell már menned! Nem unod azt a rideg Londont?

Belevetődök a fotelba, a lábaimat az asztalra teszem, kifejezetten melegem van.

– Ne is mondd! Kezd elmenni az agyam!

– Mondd! Valami gáz van az irodával?

Kínomban felnevetek. Most mondjam el Cesarénak, hogy negyed órája megcsináltam egy csajt a liftben, akinek a nevét is csak azért tudom, mert volt egy autós koccanásunk és kitöltött egy papírt?

– Az irodával minden oké. De igazad van. Haza kéne mennem…

– Ne kamuzz! Nőügy? Valami van, hallom a hangodon…

– Volt egy kis koccanásom. Belejöttek a vadonatúj kocsimba. Szétbasz az ideg!

Most ő nevet.

– Szegény ember! Kinyírattad?

– Nem. Megdugtam.

Másodpercnyi csönd után jön az özön, Cesare faggatni kezd, ki az, és hogy jött ez az egész.

– Menj már a fenébe!

– Na látod! Én is pontosan ezt gondolom magamról.

– Ez hogy sikerült?

Végigpörgetem az elmúlt napok képeit, a legszívesebben csak annyit válaszolnék, hogy „könnyen”. Még csak udvarolnom sem kellett, pedig olykor azért szívesen teszem az úriembert. Most már csak azt kéne magamban tisztáznom, hogy egy tízperces, liftes menet után miért agyalok a csajon, amikor máskor már a kielégülés után azonnal ledobnám magamról a nőket.

– Belém tolatott egy nő a parkolóház lejáratánál, én meg elküldtem neki a büntetést. Gondoltam, az a minimum, hogy fizet egy kicsit, ha már az új kocsimat törte meg. Ez meg idejött, és számonkérte tőlem, mert szerinte nem tartottam követési távolságot.

Cesare hangosan felröhög, úgy szúrja közbe:

– És milyen igaza van! Végül is eléggé közel állhattál hozzá, ha meg is dolgoztad…

– Nagyon vicces! Most nem a mai napról van szó… – Ő csak hangosan röhög a saját poénján, én meg a fejemet csóválom. Azt hiszem, nem érti a lényeget. – Idejött kirittyentve, és felidegesített…

– Te meg fegyvert rántottál – vág közbe, már én is vigyorgok. Végül is mondhatjuk így is. – Belelőtted az egész tárat?

A picsába! Remélem, nem csináltam föl!

– Hú. Ezt most hagyjuk abba! Egy állat vagyok. Még gumit sem húztam…

Olyan hangosan röhög, ahogy még talán soha életemben nem hallottam, pedig én Cesarét már minden lehetséges állapotban láttam: részegen, boldogan, sírva üvöltözve, rettegve, halálos parancsot kiadva…

– Aztán mi izgatott úgy fel? Mert gondolom, nem idegből fektetted meg!

Fektetni? Jó volt az állásnak is.

– Cesare, te gerjedtél már be attól, hogy egy csaj bőrig van ázva? Mert kábé azóta indult el bennem ez az egész. Még csak nem is ez a nőies hacuka hozta ki belőlem, ez már csak a végső döfés volt.

– Szerintem a végső döfést te adtad! – újra hangosan röhög, nem is velem beszélget, hanem magával.

– Te pont leszarod, hogy mit mondok, mi?

– Mondom, hogy gyere haza! Itt garantáltan nem történnek veled ilyenek.

Ez, mondjuk, pontosan így van. Otthon számomra a leglényegesebb dolog a diszkréció. Igen ritkán van mellettem huzamosabb ideig nő, a komoly kapcsolat nem az erősségem, de nem is harcolok ellene, egyszerűen csak nem jön. Gyorsan megkívánok nőket, de ennél több nem igazán szokott elindulni bennem. Palermóban éppen ezért rendezem diszkréten a dolgokat. Ha szórakozni akarok, akkor olyan helyre megyek, ami pontosan a szórakozásra való. Ilyen egyszerű. Rómáról meg inkább már nem is beszélek…

– Igazad van. Pár dolgot elintézek, aztán hazamegyek.

– Mi lesz a nővel? Mert hallom a hangodon, hogy kicsit tanácstalan vagy. Bár szerintem túlliheged. Megvolt, és kész. Nem is értem, miért akadtál ki magadon, mert szoktál te baromságot csinálni.

Mit mondjak? Cesare rávilágít az igazságra. De mi van, ha én még egypárszor akarom ezt a nőt? Kifejezetten nem bánnám, ha összehozna a sors a kicsikével… Talán még teszek is majd ezért, mert a sorsban mint olyanban, én nem bízom. Egyetlen dologban bízom: a családban. A Borellikben.

Éppen ezért nem kérdés, ki másra is bízhatnám ezt, ha nem saját magamra. A sors most nem érdekel.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com