Megyesi Gusztáv

Roló alatt

Publicisztikák
– részlet –

© Megyesi Gusztáv, 2016

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna
Szerkesztette Darvasi László
A címlapot rajzolta és tervezte Pintér József
Korrektor Hradeczky Moni

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3461 3

Írtam, amit írtam. Most már csak egyet tehetek az ügy érdekében: midőn az Úr magához rendel, némi vargabetűvel a Nyugati téri Mosoly Albuma fényképészet kirakatába vitetem magam, hogy legalább a magyar társadalom hetvenhét százaléka hadd gyönyörködjék a látványomban.

Megyesi Gusztáv

Védik a hont

Európa szemét, tapló állat, szavahihetetlen, rohadt tetű, szemtől szemben még úgy-ahogy szívélyes, de a hátad mögött már izé, ráadásul civilizálatlan bunkó, szívja az orrát, és esténként nem mos lábat. Keresztbe tesz a fejlődésnek, akadályozza élenjárásunkat, sárga irigység eszi a sikereink láttán, intrikál, cselt sző, és még neki áll följebb, Európa magyar gyarmatot akar, a magyar emberek lelkét, Európa a magyarok ellensége.

De akkor legyen ez így a hétköznapokon is. Akkor ne legyen civilként, magánemberileg sem európázás, mármint hogy hétvégén csak úgy kiruccan a képviselő úr Bécsbe, megnézni, mi van, a magyar földet bitorló, zsebszerződéses, pondró osztrákok közé, akkor a képviselő úr, teszem azt, Lvovba ugorjék ki vásárolni a családjával. És jön majd a nyár, forró napok, amikor megpihenni akar a fáradt szervezet, de ne Olaszban meg Spanyolban akarjon megpihenni, ne Eiffel- meg Big Ben-nézés legyen, Loire völgye, Côte d’Azur, tessék csak kelet felé menni, akár Julianus barát nyomán is, kiváló alkalom az ismerkedésre, a magyarságtudat elmélyítésére, közben semmi portóikóstolás meg cheddarsajt-csipegetés, ellenben lótej és szerszámíj-próbálgatás, jurta belakása.

Legyen vége a kubai koktélszürcsölgetéseknek és a kanári-szigeteki bolsi nyaralásoknak, háborúban áll a nemzet, igaz magyar ember nem váltja aprópénzre a hazafiságát, különösképpen nem az ellenségénél.

Nem tudom, mondtuk-e már, hogy mi a szellemi honvédelem hívei vagyunk. Viszont nem a Szabó Zoltán-féle mozgalomé, amelyet a háború előtt a nemzetiszocialista és nyilas befolyás ellen hirdetett meg, tehát mára eléggé avíttá vált, nem is érteni, mit akart; mi a most szerveződő szellemi honvédelem hívei vagyunk, amelynek immáron kétezer kiválóbbnál kiválóbb tagja hétköznapi aprómunkában védi meg a hazát Európa ellen.

Hallani, hogy a legkiválóbb honvédők Bayertől Bencsik honvédőn át Dörner honvédőig személyes példával járnak elöl, s ahol csak lehet, bojkottálják a saját mocskában fetrengő Nyugatot. A gyermekeiket nem dekadens nyugati iskolákban taníttatják, a Bayer gyerekek például kazah egyetemen tanulnak tovább, Széles nagyvállalkozó vezetésével a legtehetősebbek sorra cserélik le az Audikat, BMW-ket, asszonyaik a legújabb ulánbátori trend szerint öltözködnek, s kizárólag kirgiz filmeket néznek, angolkisasszonyok meg francia nevelőnők helyett pedig tádzsik és türkmén kisasszonyok szolgálnak a házban.

Európa kaput!

Ha Magyarországon egymillió ember el tudja hinni, hogy például e sorok írója, mint „a nemzetközi médiát uraló baloldali és liberális értelmiség” tagja, egyetlen hanyag telefonnal jár el a Fehér Háznál vagy épp Brüsszelben Magyarország elmarasztalása tárgyában, majd egy füst alatt lazán megszerkeszti a New York Times, a Guardian és a Frankfurter Allgemeine Zeitung másnapi számát is, akkor a szellemi honvédelemnek komoly jövője van, sőt csakis neki van jövője; és csak ne nevessünk ezen, Stefka honvédő és Bencsik honvédő már állandó és megbecsült vendége az ellenzéki ATV vitaműsorának.

A szellemi honvédők vezetői legutóbb levelet írtak Európa polgárainak, s ebben kifejtették, hogy Magyarországon él és virul a demokrácia, nincs semmi gond a bolsikon és a libsiken kívül, amivel mélységesen egyetértünk, legfeljebb a megszólítással van gondunk. „Kérjük, higgyétek el”, írják a honvédők Európa népeinek, márpedig magyar ember nem tegeződik össze akárkikkel, azt előbb ki kell érdemelni.

2013

HEGYEN-VÖLGYÖN ZAKATOL A

A Megyesi az Megyesi az Megyesi: ez elegendő a hiteles és egyedülálló és < > teljesítményhez. Igazi, nagy tisztelettel gondolok rá. És az írásai is ebből a könnyed derűből szólnak – a szokásos erővel, éllel és kikezdhetetlen tisztasággal. Nem szoktunk rá úgy gondolni, mint nagy emberre, de az. Ahogy mondani szokás (én szokom): úgy emberileg, mint művészileg.

Esterházy Péter

Schengen

Ülünk a helyünkön, a szerelvény utolsó kocsijában a 61–63-as székeken, tíz perccel vagyunk indulás előtt, mindenki rendezkedik. Egészen pontosan csak a feleségem és a gyerek ül, az én helyemen egy szemüveges, álmatag tekintetű, egyetemista kinézetű lány mered maga elé, mutatom neki a helyjegyemet, hogy pont oda szól, ahol most ő ül, mire ő is mutatja az övét, neki is van helyjegye, igen, mondom, helyjegy ez is, csakhogy a 67-es ülésre érvényes, nem arra, amin helyet foglalt, erre erőteljesen bólint, hogy ha akarok, odaülhetek a 67-esre; végre pofákat vágva elvonul, viszont a kofferját nem hajlandó magával vinni, az egészen Pestig marad a fejünk fölött, a sajátunkat egész úton az ölemben tartom, akár az egész utat végigkártyázhatnánk.

Kicsit csalódott vagyok. Tíz perccel ezelőtt küldött el az anyámba egy sárga dzsekis hajléktalan kifogástalan magyarsággal a Westbahnhof csarnokában, miután angol–német–lengyel keveréknyelven egy eurót kért tőlem, azt is elmagyarázva, hogy mire kell neki, ám hirtelenjében csak tízcentest találtam a zsebemben, erre mondta azt, hogy anyádnak add, és a többi. Úgy gondoltam, ezt az affért majd szépen végiggondolom hazáig, a vonaton ülve, mert tényleg, mikor adunk mi otthon kétszázötven forint körüli összeget koldusnak, kéregetőnek, sőt, ha én otthon húsz forintot ejtek a koldus dobozába, ami pedig kevesebb tíz eurocentnél, nem mondom, hogy megköszöni, de viszonylag emberszámba vesz, és nem köp le.

A magyar hajléktalan feltehetően azért küldött el a bécsi pályaudvar csarnokában a jó édes anyámba, fogom majd kibontani a gondolatot a vonaton, mert nagy valószínűséggel tényleg a magyar kéregetők tudnak leggyorsabban igazodni idegen városok ár- és bérviszonyaihoz. Sőt tán a kulturális viszonyokhoz is, vonom majd le a következtetéseket kényelmes ülésemen, de hát ebből nem nagyon lesz semmi, mert az egyetemista lány ugyan elment, de most egy tigriscsíkos kabátot viselő nő telepedett a helyemre, előre mondván is, hogy tudva tudja, ez nem az ő helye, ám úgy véli, nem volna érdemes most felállnia, és a végleges helyét megkeresnie, mert itt még hosszú időn át komoly mozgások lesznek, tudniillik egészen biztos, hogy ebben a pillanatban egyetlen helyjegyes sem a saját helyén ül, sőt a helyjegyes helyeken többnyire nem is helyjegyesek ülnek, hanem sima jegyesek, ami egészen addig tart, amíg nem jön az osztrák kalauz, mert akkor az majd öt perc alatt rendet csinál, és mindenki a helyére kerül.

Viszont itt állunk még egy óra múlva is, mondja hátul egy őszes úr, furcsán ejtve a szavakat, mert teli van szatyrokkal a keze, a helyjegyét a foga között tartja, míg a felesége ki nem veszi. Állítólag, teszi hozzá, s később ezt már otthon magam is olvasom az újságban, előző nap az osztrák kalauz Hegyeshalomnál az összes nem helyjegyes utast leszállíttatta, mondván, hogy ez a Liszt Ferenc Intercity, nem pedig marhavagon, púpozott vonatot ő nem ereszthet be Bécsbe; pont negyven percbe telt, amíg a negyven utas egytől egyig leszállt.

Ezért kell helyjegyet váltani, helyesel a tigriscsíkos kabátos nő, amitől az én státuszom speciel semmit se változik, noha helyjegyes vagyok, s szeretnék végre már a helyemen ülve elgondolkozni az élet dolgain, példának okáért azon, hogy lehet abban valami, hogy minden magyarok között egyedül a kéregetők tudják azonnal átvenni idegen városok ritmusát, szinte beleolvadnak a környezetbe. Tanúja voltam még a nyáron, hogy egy művész barátomat szabályosan megölelte Rómában egy magyar hajléktalan közvetlenül a Spanyol lépcső alatt, felsorolta erényeit, s mediterrán derűvel mesélt neki ottani történeteket, és csak aztán tért rá a piszkos anyagiakra, míg Stockholmban például az ott élő lányomtól tudom, a földön ülő cigány asszonyok svéd hűvösséggel küldenek el minden magyart, de szabályosan a p…ba, ha azok nem adnak semmit, majd rezzenéstelen arccal ülnek tovább.

Bécs viszont itt van, s egyre többen nyomorodnak fel a vonatlépcsőn. Mióta nincsen ez a határosdi, hajlamosak vagyunk úgy gondolni, hogy majd összeolvad minden, ami eddig nem lehetett egyben, holott most válik csak igazán széjjel. A magyar vasút, példának okáért, megengedi a túlzsúfolt vagonokat, elvileg annyi jegyet adnak ki a pénztáraknál, amennyit nem szégyellnek, aztán az utasok majd osszák be magukat, ahogy tudják. A magyar kupékban elvileg még ma is föl lehet mászni a csomagtartóra, és békésen aludni, tudom, mert megkérdeztem: ha átlépve a magyar határt, hopp, felugranék a tigriscsíkos kabátos nő mellől a csomagtartóra, s aludni kezdenék, a kalauz nem szólhatna semmit, feltéve, ha nem sáros a cipőm, és érvényes a helyjegyem.

Az osztrák vasút viszont úgy képzeli a Bécs–Budapest-, de a Budapest–Bécs-utakat is, hogy ülünk szépen a helyjegyes helyünkön, ki-ki bóbiskol, vagy a változó tájat figyeli, időnként feláll, s nyújtózik egy nagyot, a kisasszonyok legyezővel frissítik magukat, és halkan kacarásznak, és öt perccel az Oberlaa előtti éles kanyarnál nem zuhognak alá a csomagtartóra felhányt szatyrok és sporttáskák, s egyáltalán, a vonaton annyian vannak, hogy kényelmesen elférjenek. Az őszes úr azt mondja, olvasta a reggeli osztrák lapokban, hogy a magyar vasút, tiltakozásul a magyarok leszállítása ellen, határozott hangvételű jegyzéket fog átadni az osztrák vasútnak, leszögezvén, hogy nincsen joga „emberi jogilag” negyven magyart leszállítani, hát most kíváncsi, hogy mit lép erre a jegyzékre az osztrák vasút, főleg, hogy magyar nyelven kapta a határozott hangú jegyzéket, mert a magyar vasúttól kilépett az egyetlen jegyzékfogalmazó, aki beszél németül.

Egyelőre viszont semmit se lép az osztrák vasút, még a kalauzt se látni, viszont egy hátitáskás nő háromszor is megfordul a tengelye körül, a zsákjából éles hegyű műanyag fenyő lóg ki, majd megpillantván gyermekemet, a feleségem ölébe akarja ültetni; nem, nem ő ülne le, ő állva maradna, csak a hátizsákját tenné a gyerek helyére, és akkor nem szúrna meg senkit a fenyője. Nem valószínű, hogy valaha valamit is végig fogok gondolni ezen az úton, pedig volna mit, mert már eleve nem így képzeltem a schengeni viszonyokat.

Jó, a rendszerizé óta első alkalommal lépem át vonaton a határt, a gyerek is most hagyja el először a hazáját, még szép, hogy erőnek erejével meg akartam neki mutatni azt a pontot, ami már éppen nem Magyarország, de még nem is Ausztria. A térképen ez ugyebár szimpla, veres vonal, féltem is, hogy a gyerek majd ezt a szimpla, veres vonalat keresi a határon, de nem keresett semmit. Egyszerűen csak bent voltunk Ausztriában, és ezt csak a Lajtánál vettem észre, a gyerek csak nézett; hát erről beszéltem én neki annyit?

Már régóta nem értem, miért akarjuk mi elmagyarázni a saját gyermekeinknek, hogy mi volt a Lajtán innen „a mi időnkben”, s a határhoz érve hogyan érlelődött gyomrunkban a gombóc, s mit éreztünk, midőn a kupéajtót széthúzta a határőr, majd rá öt percre a finánc, s milyen megalázva köszöntük meg azt is, ha nem vetették le a bőröndöt, és azt is, ha levetették; mellesleg azt sem értem, hogy magunknak miért dicsekszünk állandóan ezzel, mintha csoda nagy bátorság kellett volna hozzá, hogy mindezt elviseljük, mintha csoda nagy dicsőség volna, hogy az embernek állandóan gombócok érlelődtek a gyomrában. Hagyni kéne ezt az egészet; a történelem még soha nem tanított meg semmire, lám, a kéregető nem pusztítja, sajnáltatja magát, igaz, neki a Lajtán túl is ugyanaz, mint a Lajtán innét.

Még vagy négy magyar pár préseli fel magát valahogyan a vonatra, úgy látom, ezeknek nemhogy helyjegyük, de semmilyen jegyük sincsen, aztán szisszenve csukódik az ajtó, s a szerelvény pontban 18.52-kor elindul, lassú, méltóságteljes, alig észrevehető suhanással. Egyik lábamról épp a másikra állok, amikor észreveszem az ablakon át, hogy egy hátizsákos, középkorú pár szalad a szerelvény után, magyarok ők is, persze hogy magyarok, elég szép iramban jönnek, el is érik a vagonunk vonalát, sőt van pár méter, mikor le is hagynak, nem reménytelen a helyzetük, csak éppenséggel értelmetlen, hiszen a szerelvény ajtajai elektromosan záródnak, s a lépcső is behúzva. Ám mindegy is, mert már itt van a peron vége, hirtelen leállnak, s úgy maradnak furcsa, merev pózban, én pedig azon kapom magam, hogy egymáson, zsákokon, szatyrokon áthajolva, orrunk az ablaküveghez nyomva kiáltjuk, hogy „hajrá, magyarok!”, közben röhögünk, integetünk feléjük, ahogyan a lemaradóknak szokás, biztatással, de kicsi fölénnyel is, s nem is csak az alig titkolt káröröm van a röhögésünkben, hogy tetszettek volna előbb ébredni, de tán némi elégtétel is, hogy lám, nekünk sikerült.

Aztán már csak az ablakon túli sötét, s az osztrák kalauz, amint enyhe terpeszben állva egyensúlyoz a kanyaroknál, s fogalma sincs, hogy mit kezdjen ezzel a társasággal. Akár el is bóbiskolnék így állva, kissé a tigriscsíkos kabátos nőre támaszkodva, ha nem érezném gyomrom tájékán nőni a jól ismert gombócot, holott nincsen már se határőr, se finánc, ellenben mindjárt bemondják, Hegyeshalom, ez már Magyarország.

2007

Fát lopni

Még tavaly novemberben jelentette a Magyar Rádió, hogy megnyugodtak a kedélyek Olaszliszkán. A hírhedt lincselés után járőrkocsik lepték el a települést, azóta is fel-alá cirkálnak a környéken, ennek következtében „jelentősen csökkent a bűncselekmények száma, még az őszi szezonra jellemző falopások is elmaradtak, amire évek óta nem volt példa”.

Én nem vagyok közszolgálat, mondhatom másképp is: annyi a rendőr Olaszliszkán, hogy a cigányok már nem tudnak fát lopni. Az egyik rendőrtiszt azt is elmondta, hogy a falopás nemcsak a rendőri jelenlét miatt szűnt meg, hanem azért is, mert „az elkövetői körben is van egy olyan réteg, amelynek talán megszólalt a lelkiismerete, és a lelkiismeret szava talán hosszabb ideig hat majd”. Ezek oly szép szavak, hogy akár valami nagyszabású értelmiségi konferencián is elhangozhattak volna, amelyen igen aggódnak a legelesettebb rétegekért, de azonban elítélik a bűnözést, és szemléletváltást, erkölcsi megújulást sürgetnek.

Hanem engem a fa érdekelne. Hogy honnét lesz fa az olaszliszkai fáskamrákban? Most január van, januári hajnalokon pedig értelmezhetetlen az enyhe tél fogalma, pláne vékony falú, vakolatlan házban. Következésképpen, ha nem lehet az erdőből fát lopni, máshonnét kell szerezni; a januári hajnal nem erkölcsi kategória. Ahogy tudni, a cigányok éveken át, sőt emberemlékezet óta az erdőből hordják a fát, ez a mindennapok része, ennek már kultúrája van, milyen fát, honnét, milyen ösvényen át viszünk haza, s mit mondunk, ha rákérdeznek; ilyen helyzetben a hirtelen támadt erkölcsi megtisztulás egyenlő fagyhalál.

De az olaszliszkai cigányok nem fognak megfagyni. Erről persze a lincselés árnyékában az egész média hallgat, ettől függetlenül egészen biztos, hogy fa márpedig lesz. Nem lopják az erdőből, de meg sem vásárolják, mert hisz miből, fa mégis kerül a kályhába, és ez a csoda engem még a konvergenciaprogramnál is jobban lenyűgöz.

Azért értelmiségiztem feljebb, mert új esztendő eljövetelekor nagyon okos tud lenni a szellem embere. Értelmiségi különítmények járják a tévéstúdiókat, milyen volt az elmúlt év, megint mit rontottunk el, hol lehetnek az új esztendő kitörési pontjai, és hogy az értelmiség megint nem csinált semmit, csakúgy, mint tizenöt éve egyfolytában, de legfőképpen nem adott az új esztendőre jövőképet az ő nemzetének.

Hát fát lopni miért nem jövőkép? A magyar lakosság még soha ennyire nem volt jövőképpel ellátva, ráadásul konkrét, egyénre lebontott jövőképpel, mint most. Amikor bejelentették az új gázár-támogatási rendszert, ez a jövőkép nélkülinek mondott lakosság hetvenkét órán belül elfoglalta az önkormányzati irodákat, hogy másik lakcímre jelentkezzék be. Per pillanat egy átlagos magyar család konyhájában papíron minimum tizenhat ember állja körül a Karancs gáztűzhelyt, és elégedetten dörzsöli össze tenyerét a platni fölött, hogy megtalálta a kitörési pontot, titokban arra is számítva, hogy a végén még a Gazprom fog fizetni neki. Jó, kálója persze van az efféle hihetetlen alkalmazkodóképességnek, példának okáért ugyanaz a lakosság a gázszolgáltatók irodáit is elfoglalta, hogy a feleség nevéről a férjére kerüljön a gázóra, aminek semmi értelme, viszont mentálisan legalább akkora jót tesz vele, mint egy elismerő gesztus Barrosótól, vagy pláne egy sajtótájékoztató, amelyen ezredszer vágják a képébe, hogy csak azért nem fog éhen halni, mert már előtte megfagy.

Találjuk ki Magyarországot. Minek? Ki van az találva; soha jobbat.

Némi aggodalomra legfeljebb az adhat okot, hogy az új esztendőben már a falopást is szigorúbban büntetik. Eddig, ha valaki maffiaszerű szervezetben, iparszerű kitermeléssel vitte haza a fél Bakonyt, akár ötvenezer forint pénzbüntetést is kaphatott. Eztán viszont már öt évre is lecsukhatják, mégpedig természetkárosítás címen, mert fogy az erdő Magyarországon, nagyon fogy, és ennek véget kell vetni.

Ebből következően Olaszliszkán se lennék most rőzseszedő asszony.

2007

SZERETÜNK, MAGYARORSZÁG

Megyesi Gusztáv mindig a lába elé néz, évszakok szerint a vadgesztenyét vagy a kavicsokat rugdossa, nem néz fel, mert onnan csak a hazugság dől, az igazság itt van lent, csak mesél, nem áll be a szája, Figyelj!, mondja, már sok évtizede, hogy nagyjából együtt megszülettünk, ebben az értelemben testvérek volnánk, átlát a zavaros vízen, él benne, mint hal, nem foglalkozik irodalommal, csak az emberi lommal, nem fogalmaz, mert minek, a mondat úgyis neki szolgál, régebben ráment a szépre, ma úgy szép, ahogy jó: figyelj, most leutazom, vagy bemegyek a kórházba, utána sörözünk, jó?

Majtényi László

A kalauz szalad

Lemaradt a kalauz a MÁV esztergomi járatáról az ürömi állomáson. A masiniszta Pilisvörösvárnál vette észre, hogy nem fütyül neki senki, így aztán egy órát állt a vonat, míg a kalauz utolérte; az egész menetrendet át kellett programozni, már ha a MÁV-nál egyáltalán ismerik a program kifejezést.

Szerintem ez az igazi hír, nem az, amivel teli vannak most az újságok, mármint hogy „Morális válságban a rendőrség”, s amire a Népszava egy órán belül az „Elindult a rendőrség az öntisztulás útján” címmel frappánsan válaszolt; nota bene, képzeljük el a járőrkocsiból kilépő s társával öntisztulni kezdő rendőrt.

Két okból a kalauz a hír. Egyrészt holnap utazom vonattal, és nagyon nem szeretném, ha Kecskemét tájékán derülne ki, hogy lemaradt a… nem is a kalauz, de egyenesen a mozdonyvezető, márpedig, ha a Magyar Köztársaság intézményei épp ezt a szép, nyárias tavaszt választották ki, hogy atomjaikig leépüljenek, előbb-utóbb ennek is törvényszerűen be kell következnie.

Másrészt a rendőrség morális és szakmai csődjében ugyan mi az új információ? Érdekes: az ország kétharmada egyöntetűen vallja, hogy a vezetés és az egész állomány csődöt mondott, amin már a fejcserék sem segítenek, ez a vélemény pedig azért alakult ki ilyen hirtelen, mert az ország öt rendőre e sorok írásáig még nem bizonyítottan megerőszakolt egy fiatal lányt. Amikor ősszel a televízió élő adásában azt lehetett látni, hogy a magyar rendőrállomány teljes vezetése hagyta, hogy a Szabadság téri éjszakában az egyik, vízágyúban rekedt rendőrt felgyújtsák, senki sem beszélt morális és szakmai válságról, jogvédők sehol, a vasprefektus pedig vasprefektus maradt, Bene főkapitány se lett több mint a gondolkodó főrendőr, nagy stratéga. S hogy Petrétei miniszter máskülönben milyen jó tanár. Holott – mert a vízágyúban rekedt rendőr végül is kiszabadult, tehát „nem esett kár állományilag emberi életben” – ez egy bohóctréfa volt, a rendőri vezetés paródiája; ennyit a mi „vasprefektusi” meg „nagy stratéga” jelzőinkről.

Soha nem hittem volna, hogy még a hatvan évet sem érem el, és megvalósul kamaszkorom dédelgetett vágya: hülyének nézni mindent és mindenkit, ami és aki elém kerül. Következmények nélkül hülyének nézni a rendőrt, a vasutast, a katonát, minden egyenruhást, s azon túl is: tanárt, hivatalnokot, orvost, politikust, minden létező munkahelyi vezetőt, bíróságról, állami intézményről nem is szólva, ezek ugyanis mind az én szabadságom ellen vannak, az én pattanásos korszakom gazemberei és idiótái, életem megrontói.

Utazom haza néhány nap után Rómából, s a legelső hír, amit olvasok, hogy a város teli van firkálva fallosszal kiigazított Police feliratokkal, a lakosság köpködi a rendőröket, keményen beszól nekik, azok meg nem tudják, hogyan kell reagálni, és nem is mernek. Másnap reggel egy tizennyolc év körüli diáklány az orrom előtt rágót pukkasztva tegez le két rendőrt, hogy mi a pálya, azok meg csak néznek vissza, bután vigyorogva. A katona röhög a parancsnokán, a miniszterén, a tanulóifjúság a tanárán, a bíróság szakszerűnek találta a Pusoma-féle ítéletet, és nem szakad rá az ég Lomnici főbíróra, alkalmatlanság és hülyeség hülyeség hátán, immáron civilek védik a rendőrségi épületeket, és mindezt körbefonja Kövér László diadalmas mosolya, hogy igen, sikerült, leépült az állam, le, egészen az alagsorig, még annál is alább.

Persze ha úgy veszem, mindez miért volna akkora baj? Tizenöt évesen én éppen ezt értettem szabadságon, igaz, nem hittem volna, hogy ez nemhogy megvalósul, de egyenesen politikai program alapja lehet.

Az előbb még a kétezer éves Pantheon kupolája alatt álltam, s az okuluszon át beömlő fényben arra gondoltam, mi van, ha beesik az eső, s hogy egyáltalán: ekkora bazi nagy kupolát hogyan lehetett összehozni, de úgy, hogy az még ma is kupola legyen. Aztán a reggeli híradó már mondta is: előző nap két középület mennyezete is beomlott, mert az új vakolatot egyszerűen rányomták a régire, pont úgy, mint az én szobafestőm is a csillár fölé; attól tartok, ez is egyfajta új többséget jelez Magyarországon.

Nem biztos, hogy a kalauz helyében visszaszállnék a vonatra.

2007

Blicc

Jelentik a hírügynökségek, hogy magyarnak próbálta kiadni magát Bolognában egy szardíniai férfi, amikor bliccelésen érték a jegyellenőrök a buszon. A negyvenegy éves férfi azon bukott le, hogy gyanúsnak tartották az akcentusát; azóta is kérdés, hogy a bolognai BKV-ellenőrök miből tudják, hogy a bliccelőnek nem elég magyaros a kiejtése.

Amíg a választ megtudjuk, egy sokkal intellektuálisabb bliccelést említenék: az e heti ÉS-ben jelent meg, hogy amerikai útja során miként találkozott Orbán Viktor Arnold Schwarzenegger kaliforniai kormányzóval, teli volt közös fényképükkel a Fidesz honlapja meg a jobboldali sajtó. Hát Orbán úgy találkozott Schwarzeneggerrel, hogy az nem is tudott róla. Ez nem vicc. A szerző, Lázár György felhívta a kormányzó titkárságát, mert gyanúsnak találta, hogy az amerikai média, beleértve a helyi orgánumokat is, egyetlen sort és fotót sem szentelt az eseménynek, márpedig kormányzói találkozók után mindig szoktak pár soros közleményt adni, már ha csak kicsit is fontos az a vendég.

Nem arról van szó, hogy Orbán Viktort nem ismerik Amerikában, sőt nagyon is ismerik; ha a fiatalabb Bush nem is, az idősebb például összefutott vele, igaz, ő is leginkább a tudtán kívül, mint ahogyan Schwarzenegger titkárnőjének az arca is felderült az Orbán név hallatán. Más kérdés, hogy ő bizonyos Jean Orbanra gondolt, aki hivatására nézve „feltűnést kedvelő háztartásbeli”, aki azért áll most a helyi médiaérdeklődés középpontjában, mert műpázsittal akarja beborítani Kaliforniát, a műfű ugyanis nem sárgul meg a forróságban, és nem is hizlal.

A titkárnő, írja a szerző, azóta azon morfondírozik, melyik kapun osonhatott meghívó nélkül a magyar vendég a Capitol épületébe, hogy aztán valamelyik sarok félhomályából egyetlen ugrással a Terminátor mellett teremve közös fotón rögzítse a történelmi tényt: 2008 őszén egész Amerikában kézről kézre adták őt, de Kaliforniában különösképpen.

Alighanem ez lehet a magyarázat. A szerencsétlen szardíniai férfi, amikor észrevette az ellenőröket, nyilván egészen kicsire gömbölyödött az ülésen, a számonkérés pillanatában pedig legszívesebben elsüllyedt volna szégyenében, hogy őseihez méltatlan, pitiáner csaláshoz folyamodott; ilyen viselkedés mellett nincs az a tökéletes pesti akcentus, hogy magyarnak nézzék.

Magyar bliccelő ugyanis nyíltan és nagyban bliccel, sugárzó arccal, büszkén, mintha olimpiai dobogó legtetején állna, integetve, lelkifurdalás nélkül, egyenesen beleröhögve a világ pofájába. Ha esetleg legközelebbi külföldi utunkon elbizonytalanodnánk, hogy mit kell tenni, ha ellenőrbe akadunk, afféle sorvezetőnek vegyük elő azt a kaliforniai fotót.

2008

ÉN, TE, Ő, MI, TI, ŐK

Már belenyugodtam, hogy a sajtónak abban a formájában, ahogy megismertük, befellegzett, viszont néha még sajnálom az utánunk jövőket, amiért esélyük se lesz olyan szövegeket olvashatni, amilyeneket Megyesi ír.

Váncsa István

Beszariak

Szörnyű dolog történt a minap: Gerő András történész beszari alaknak nevezte a köztársasági elnököt, aki bazsarózsákért ugyebár képes fölmenni a hegyre, ám ha demonstratíve zsidóznak az ablaka alatt…, de ebbe most nem mennék bele. Abba sem, hogy a történész mindezt nem csupán egy liberális klubban mondta a köztársasági elnökről, hanem az állami televízióban, az pedig külön bolygó.

A műsort, amelyben ez az állítás elhangzott, már vizsgálja az ORTT, illetve a műsorvezetőt is, miért nem egyensúlyozta ki közszolgálatilag a történész szavait, megelőzendő az egyoldalúságot, hiszen a tárgyilagosság alapvető követelmény. Nota bene azon gondolkodom, hogy a „beszari alak”-nak mi volna az ellentéte. Formailag nyilván a „bátor figura”, ám ennek nincsen íze, zamata, ekképpen súlya sem a verbális erőtérben, nyilván „az elnök úr fasza gyerek” formula lett volna a hatékony ellenpontozás, és akkor a világ összes Szalai Annamáriája szerint is ki van egyensúlyozva a tévé, az ország, az egész világegyetem.

Volna még továbbá a Népszava-féle vonal, szintén az ellenpontozás jegyében, miszerint ha a beszari alak szálka az ORTT szemében, egy másik közjogi méltóság leőrültnérózása a tévében miért nem az; megjegyzem, megnézném azt a műsorvezetőt, aki az „őrültnéró” minősítésre kontrapunktot talál hirtelenjében.

Azt nem értem én ebben az egészben, hogy Gerő András szavaira miért mondják azt a jobboldali sajtóban, hogy gyűlöletbeszéd. Miért volna ez gyűlöletbeszéd? Eddigi életem során magam is lebeszariztam néhány felebarátomat, ám egyiket se gyűlöltem. Más eset persze a köztársasági elnöké, aki a legfőbb közjogi méltóság, ám akit, úgy gondolnám, nem ab ovo illet meg a tisztelet, nem megítélésen kívüli személy, a tisztelet akkor jár neki a köznapi beszédben is, ha kivívja magának.

Én nem vagyok történész, és nem tartom a közt. elnököt beszari alaknak. Én inkább mulatságos figurának tartom, kissé esetlennek, hebehurgyának; amikor végigmegy a díszsorfal előtt, eltévedt kirándulónak látom, aki ráadásul elhagyta a hátizsákját, termoszát; a magyar civil társadalom jelöltje volt, hát istenem, a magyar civil társadalom ezt tudta produkálni. Baj ez? Soha semmit nem teszek a közjogi méltósága ellen, nem fütyülöm ki, nem török a státuszára, joviális polgárként tartom magam az általa aláírt törvényekhez, ám nem tehetek arról, hogy nagyokat derülök rajta, s hogy nem érzem kurtának a napom, ha nem tart beszédet.

De hol van ez a gyűlölettől?

A gyűlölet erős érzelmi mozgósítást feltételez, teljes odaadást. Hogy úgy mondjam, a gyűlöletet is ki kell érdemelni; ám ahogy így körülnézek az országban, szinte már alig van valaki, akit gyűlölni lehetne.

2007

Olsen és bandája

Ha minden úgy igaz, ahogyan az MTI meg a lapok jelentették, akkor ez az ország tényleg bele fog pusztulni saját magába.

Mert olyan ugyan van, hogy az ember két zsák vasoxid port, ugyanannyi műtrágyát, negyed mázsa kálium-nitrátot, több-bödönnyi ventillált kénport tárol otthon a kredencében a negyvenöt kiló kristálycukor mellett (anyám annak idején utóbbiból sokkal nagyobb készletet halmozott fel áremelések hírére), még az is előfordulhat, hogy szárítókötél helyett időzített gyújtózsinórt fűz a fregolijába, de olyan már nincsen, hogy a liftben el is dicsekedjen ezzel a legelső ismeretlen lakónak.

Márpedig a hírek szerint Csepelen ez történt. „Jól megcsináltuk, ma este robbantunk”, mondta a liftben egy huszonegy éves ellenálló a mobiltelefonjába a tőle húsz centire álló lakótárs füle hallatára, s nyilván, mert gyenge volt a térerő, eléggé tagoltan, majd másfél óra múlva igencsak elcsodálkozott, amikor kommandósok törték rá az ajtót. De az is lehet, hogy a jövő intellektuális Magyarországának záloga, a Tomcat nevű blogíró médiasztár szólta el magát a liftben, ám ez engem innét már nem nagyon érdekel.

Megengedem, maga a világ sem nélkülözi a slendriánságot: épp a csepeli eset napján tették közzé, hogy az Egyesült Államokban egy iszlamista terrorista csoport egy közönséges üzletbe adta be lemásolni a dzsihádista DVD-jét, és szintén csodálkozott, hogy pár óra múlva nem tudta bevenni a Fort Dixet; ami azonban ott „terroristák bakijaként” van kommentálva, az nálunk törvényszerű; Olsen és bandája már fel sem tűnne a pesti utcákon.

Annak idején én úgy képzeltem, hogy a legnagyobb gazemberség is alapos felkészülést, munkát, fegyelmezettséget feltételez, sőt intellektuális teljesítményt, tehát hogy a bűnnek is van kultúrája. Diákként az ember azt is megtervezte, s minden részletre erősen ügyelve, hogyan tegyen lekváros kenyeret a tanár székére, és ha hibázott, nagyon szégyellte magát. Tomcat és társai ellenben már az eset után pár órával hősök lettek a vonatkozó honlapon, egyenesen mártírokká váltak, holott csak hülyék voltak, rettentően és véglegesen; tízéves fejjel ezeket az orrukba fűzött láncon vezettem volna akárhová, jöttek volna, mint a barmok. Továbbá képzeljük el annak az országnak a jövőjét, amelynek szabadságharcosai, rendíthetetlen ellenállói ezerszám dobálják a tojást az ellenségre, de egyszer sem találnak; ez a nemzethalál, nem a multik.

Itt már nemhogy az ellenállásnak, de a nagy ívben való beleszarásnak sincs intellektuális fedezete. Hogy aztán ez abból fakad-e, hogy a munka- s a szellemi kultúra amúgy is megszűnt létezni, és az intellektuális foglalatosság maximum háromszavas jelszavak óbégatásában merül ki, vagy fordítva: ha hazaárulózással meg mocskos-zsidózással hírképessé lehet válni, ebből következően hőssé és mártírrá, akkor minek fektessünk energiát bármiféle egyéb tevékenységbe –, azt én nem tudom megmondani. Uj Péter havonta írja le ebben a lapban, hogy ez az ország nem tud pörköltet főzni, szobát kifesteni, s nemhogy valami újat és jót kitalálni, de a már megszokottat sem képes rendesen megcsinálni. Hogy mást ne mondjak, legutóbb lakásfelújítás után direkt nem a szemét multiknál, hanem egy becsületes magyar kisiparosnál vettem vécépapírtartót, amely fényes is, dizájnos is, viszont a mester nem sorjázta le a szélét, ennélfogva minden reggel összevagdalt tenyérrel jövök ki a budiból. Ami, mondjuk, csak engem érint, csakhogy az intézmények is Tomcat-színvonalon működnek és gondolkodnak; jellemző, hogy rendőrségi körökben bravúrként emlegetik a csepeli bombagyártók lekapcsolását, pedig ha speciel nincs egyetlen lakó sem a liftben, vagy éppen süket, némileg másról szólnának a mai hírek.

A csepeli lakásban amúgy mellékkörülményként egy utazóbőröndben emberi csontokat is találtak, ám az illetékesek mindenkit megnyugtattak: a bordák és lábszárak nem Kádár János csontjai, úgyhogy aggodalomra semmi ok.

2007

EMBERI VISZONYOK

Ülünk a kocsmában. Guszti egyfolytában beszél, mégpedig mindenről. Legkevesebb hat történetet mond egyszerre. Néha összevissza, ráadásul hatodszorra is másképp. De bárhogy is, mindig ugyanazt mondja, és mindig igazat beszél.

Kovács Zoltán

Gyökerek

Tulajdonképpen semmi kivetnivaló nincs abban, amit Lengyel Zoltán képviselő csinált. Amint azzal a sajtó most tele van, Lengyel képviselő, miután bírósági határozat nyomán ki kellett költöznie a sáregresi háziorvosi szolgálati lakásból, mert se neki, se a feleségének semmi keresnivalója ottan, gyakorlatilag az egész házban tört és zúzott, leszedte a tetőcserepeket, fölszedte a térköveket, a tujákat és a fenyőfákat pedig egytől egyig kivágta; úgy néz ki most a háziorvosi rendelő udvara, mint a Bosnyák tér a karácsony előtti fenyővásáron.

Viszont tény: Lengyel képviselő ültette azokat a fenyőket és tujákat, ő rakatta le és fel azokat a térköveket, illetve cserepeket, a bíróság pedig kimondta, hogy ami az övé, az az övé, nehogy már a közhangulat okán rossz szó érje Lengyel képviselőt, meg főleg a fenyőirtásban szintén járatos orvos feleségét, mert hát ugye mindketten értelmiségiek, ha szabad így mondani: finom, kulturált emberek. Ezek most ilyen idők. Ha valamilyen oknál fogva Rákóczi feltámadna a kézilabdagála helyére meghirdetett legújabb magyar szabadságharc hírére, az ő első dolga nyilván az volna, hogy kivágja a róla elnevezett szilfát Akarattyán, bár ő csak a lovát kötötte hozzá. Ami mellesleg nem igaz, mert Rákóczi speciel soha nem járt Balatonakarattyán, ellentétben azzal, hogy Lengyel képviselő nemhogy járt Sáregresen, de egyenesen a polgármestere volt a községnek, viszont egyetlen nyom sem marad utána, senki nem fogja évszázadok múltán azt mondani, hogy nahát, ez itten Lengyel képviselő tujája, ehhez kötötte ő a szolgálati gépkocsiját.

Mínuszos hírben ezt úgy fogalmazná egy újságíró-gyakornok, hogy Lengyel képviselő menthetetlenül bunkó. A kérdés csak az, van-e ennek a kijelentésnek még értelme, politikai kategória-e a bunkóság, s le lehet-e vonni bármiféle következtetést abból, hogy valaki gyökér. S hogy egyáltalán: számít-e a bunkóság még valamit Magyarországon?

Három napja van fenn egy hír a világhálón, és senki sem foglalkozik vele: a hír szerint Tolna város polgármestere letiltotta az ellenzéki képviselők fizetését, mert azok nem jelentek meg az ő augusztus huszadikai szónoklatán, s emiatt az ünnepre meghívott erdélyi vendégek „csak egy csonka testületi ülést szemlélhettek meg”, ami legalább annyira letaglózta őket, mint Csonka-Magyarország látványa. Tolna városában amúgy be van tiltva május elsején a vörös zászló használata, és be van tiltva ballagáskor a vörös szegfű használata, ez mind kommunista csökevény, Sümegi polgármester vigyáz a rendre; amióta a Fidesz nyerte az önkormányzati választásokat, s központi instrukció szerint vezeti a polgármester a várost, azóta zöld pipacsok nőnek az árokparton, és őszi alkonyatkor méregzöld az ég alja (aligha szél nem lesz).

Mondja meg valaki, hogy ami Tolnán van, az szimpla polgármesteri bunkóság-e, vagy egyébként is ilyen a fél ország, amelyik az egy a tábor, egy a zászló gyökérség alatt sokasodik, és egyre csak sokasodik, és most már nemcsak a nagypolitikában, a köztereken, de kisközségek árokpartjain, orvosi rendelők udvarában ad kis előzetest a 2010 utáni időkről, hogy már most kellőképp árnyalni tudjuk a jövőképet.

Ehhez az árnyaláshoz s szintén a bunkósághoz tartozna Zuschlag képviselő is. Nem az a kultúrbotrány, hogy Zuschlag képviselő esetleg majd börtönben fog ülni néhány évet, hanem hogy egyáltalán képviselő az auschwitzi tréfák után (és ha még mindig képviselő, miért nem Semjén képviselő frakciójában ül), sőt, minden további nélkül besétálhat Lendvai Ildikó frakcióvezető irodájába dumcsizni, miközben ott esetleg épp a tiltakozó levelet fogalmazzák Semjén képviselő zsidózása ellen, vagy ha ezen már túl vannak, akkor a korrupció elleni harc szükségességéről.

Ez így, együtt, azért már mélyebb gyökér, mint a Kossuth tér.

2007

Forgóné járdát söpör

Most meg a jól dolgozó közmunkások nevét tette közzé Hódmezővásárhely elöljárósága; olyan szép ez a lista, hogy a legszigorúbb ombudsman is kedvét lelheti benne. Csíkné például dicséretes módon szedte a szemetet, Csontosné példásan gyomlált, Forgóné járdát söpört, Deleznyák Tibor pedig olyan szépen takarított Mártélyon, hogy azóta is erről beszélnek. S vannak még vagy százötvenen.

Tegnap még arról beszélt az ország, hogy ugyanez a vásárhelyi önkormányzat szégyentáblát hozott nyilvánosságra mindazok nevével, akik nem vették föl a segélyt, vagy nem fogadták el támogatás fejében a fölajánlott munkát. Hát akkor most egyenlítve van, mégpedig egy király, egy cigány alapon, szó nem érheti a városháza elejét, mert lám, nemcsak elmarasztalni tudnak, hanem ha kell, dicsérnek is.

Arról nem szólnak a hírek, hogy Forgónénak vagy Deleznyák Tibornak van-e otthon internete, tudnak-e az őket ért dicsőségről, s ha igen, mit szólnak hozzá. Már most hozzáteszem, hogy a szemétszedés, járdasöprés, más szarának az eltakarítása egyáltalán nem szégyen; a saját szemünkkel látjuk nap nap után, hogy létezik a nyomorúságnak olyan foka, amikor már semmi sem szégyen, s nincsenek az embernek skrupulusai; ámbár a legtöbb ember nem szívesen beszél a kiszolgáltatottságáról, sőt ahogy tudja, el is titkolja.

Hanem itt újra csak listáról van szó, és nemigen hiszem, hogy a polgármester érti ennek a lényegét. Hogy a dicsőséglista meg a szégyenlista egy tőről fakad. A polgármester úgy érzi, hogy birtokában van annak a Mindenhatótól eredeztethető felhatalmazásnak, amellyel mérni és osztályozni lehet az embereket, hogy emezek dicséretes módon élnek és léteznek, amazok viszont trehányak, megbízhatatlanok. Ez nem új keletű hozzáállás, csakhogy most már programszerű: az embereket jól megkeverem, majd kiosztom mint kártyalapokat, vagy mint legóemberkéket rakosgatom őket innét oda, onnét vissza, Forgóné jól takarított: dicséret, Csíbor Miklós viszont nem jelent meg a közmunkán: majd behívatjuk a szüleit. Holott nincs az a két-, három- meg akár hatharmad sem, amely felhatalmazna ilyen hozzáállásra polgármestert, minisztert, kormányfőt, államelnököt, akárkit.

Nemcsak azért, mert ezek az úgynevezett méltóságok semmivel sem különbek Csíknénál, Forgónénál, Deleznyák Tibornál vagy az épp berúgott közmunkásnál, hanem hogy az annyiszor hangoztatott közösbe ők ugyanúgy nem tettek be egyetlen fillért sem, a közjavakat osztják fel újra és újra, a nekik megfelelő elvek szerint, miközben kegyet gyakorolnak, a méltóságos asszony pedig időnként forró levest mér a népkerti labdaház mellett. Nehogy azt higgye Lázár polgármester, hogy egy fikarcnyival különb, értékesebb, pláne nemesebb ember, mint Rébék-Nagy József, aki három hónapon át metszette a városi fákat, bokrokat, vagy teszem azt, Szemadám Pál, aki viszont szégyentáblára került, mert nem vette föl az igényelt ebédjegyet.

Akkor viszont ne listázgassunk, ne osztályozgassunk.

Mondom ezt azért így, mert forradalom van, vagy mi, amit nem én tetszettem kitalálni, ha viszont forradalom van, akkor tessék venni a fáradságot, és lehatolni az osztálygyökerekig. A kormányváltás óta ugyanis kormányszintű fecsegés folyik az emberekről, itt most minden az emberek nevében, az emberekért történik, miközben ennek a most beérkező garnitúrának fogalma sincsen az emberekről, emberek között nemigen járt még. Az már aztán az új rend legszebb hozadéka, hogy a köztársaság új elnöke egyenesen az emberek embere akar lenni, s úgy gondolja, hogy ő, aki „egy pillanatra sem felejtheti el, hogy hárommillió szegény ember él hazánkban”, időnként majd kiszáll az élete végéig rendelkezésre álló autóból, és kezet fog az emberekkel, hiszen „ahol az elnök megjelenik, ott mindenki jól érzi magát, mert emeli az esemény fényét”.

Hogy ez ilyen egyszerű.

Szerencsétlen nem tudja, hiába is száll ki a nép közé, az egyre távolabb kerül tőle, következésképpen soha nem fogja megtudni, mi az, amikor az ember, anélkül hogy tehetne róla, egyszer csak dicsőséglistán vagy épp szégyentáblán találja magát, és nem lát a kettő között semmi különbséget.

2010

KULTURÁLIS FÖLHOZATAL

Imádom a humorát.

Vojnich Erzsébet

Újturul

Azt mondják a jobbikosok, hogy azért voltak az Alföldi Róbert elleni tüntetésen annyira kevesen a Nemzeti Színháznál, mert egyrészt esett a hó, másrészt sokan nem tudták, hol van a színház. Teljesen egyetértünk. Hóesésben már sok hatalomátvétel, de főleg autodafé maradt el, azt meg, hogy merre van a Nemzeti Színház, honnan is tudhatták volna.

Az Amerikai Népszavában írja Ungváry Tamás, hogy „a harmincas években a turulisták tiltakoztak, mert a Nemzeti Színház a zsidó Szomory Dezső darabját akarta bemutatni. Botokkal és bikacsökkel felfegyverkezve törtek be a nézőtérre, hangoskodással félbeszakították a darab előadását. Itt még nem tartunk.” Most direkt ne az idézet utolsó mondatára figyeljünk, hanem csupán arra, hogy ez a kifinomult és illusztris társaság már akkor sem találta meg egyből a színházat, csak a darab közepére ért oda. Azóta a helyzet tovább romlott.

Az nem lehet véletlen, hogy amikor legutóbb a számomra változatlanul inkább nevetséges, mint félelmetes parlamenti szeglet vezérszónoka szólásra emelkedett, hogy megvédje a nemzetét egy színidirektortól, képes volt szemrebbenés nélkül azt állítani a törvényhozás házában, mely tudvalevőleg személyesen az Úr oltalma alatt áll, hogy ő látta a János vitézt, csak kijött róla, mert nem bírta nézni, hogy Juliska prostituáltnak van beállítva. Legyünk hirtelen mi is nemzet-, sőt fajvédők: hát milyen magyar ember az, aki nem tudja, hogy a János vitézben Iluska van, nem pedig Juliska, hát magyar ez a Pörzse Sándor egyáltalán, hát nem voltak ennek szülei, hogy édes anyanyelvünkön Petőfit olvassanak neki elalvás előtt etc., etc.; hogy a haramiák zászlaja lobogjon eztán a Nemzeti Színház tetején, s büntesse Kukorica Pált a magyarok istene.

Most, hogy ezen túl vagyunk, felhívnám a figyelmet arra, hogy ez a világnagy taplóság nem egyetlen parlamenti szeglet sajátja. A napokban Kukorelly Endre LMP-s író szólalt fel a parlamentben, s részletesen taglalta, hogy mivel a legfelső sorban ül, nap nap után van alkalma megfigyelni, hogy midőn a honatyák a sorok között a helyükre igyekeznek, ülepüket a padtársak felé fordítva oldalaznak be a székükhöz, ami a legbiztosabb jele annak, hogy színházban még az életben nem jártak, maximum országértékelő beszéden, szóval, hogy ezek a képviselők, ha lehet, színházügyekben ne szavazzanak.

Fognak. Nem lehet nem észrevenni a cinkos kormánypárti kuncogást, amikor előretolt helyőrségük leszámolást hirdet Alföldi Róbert színidirektor ellen; ennyire nyíltan s ekkora hátszéllel régen nem zsidóztak és buziztak kultúrobjektum előtt. Melynek megnyitó előadásán egyébként épp a direktor úr Luciferje után tapsolta a tenyerét veresre a mai kormánypárt. Ez már nem is cinkos összekacsintás, ez már szinte biztatás további verbális pogromokra. Formálisan azért, mert a direktor a bűnös Romániának adta volna el a nemzetet, igaz, csak három és fél órára, ruhatárral, melegbüfével. Ami azért szörnyű, mert a direktor lefejezése után nyomban akasztófa alá kellene vinni Szőcs Géza kulturális államtitkárt is, meg Szász Jenő székelyudvarhelyi Fidesz-nagykövetet, sőt őket háromszorosan, tudniillik ők meg ténylegesen együtt ünnepeltek a románokkal december elsejéken, utóbbi még koccintott is Băsescu államfővel; itt az idő, hogy a forradalom elkezdje fölfalni saját gyermekeit.

Ám a helyzet az, hogy mindezekkel előhozakodni immáron teljesen okafogyott, azon már rég túl vagyunk, hogy bárminemű észérv számítson; mint jeleztük már, ez itten a szovjet.

Az már viszont kifejezőbb, hogy az Alföldi Róbert melletti szimpátiatüntetésen mindössze két színész jelent meg. Jó, ismerjük a színésztársadalom messzi földön híres bátorságát és kiállását, nincs ebben semmi meglepő, a magyar színész egyrészt nem ismeri a szolidaritás fogalmát, másrészt permanensen be van szarva, egyébként is úgy gondolja, hogy majd más megvédi őt, mert ez jár neki, mint valami szerep, ám ezt a teljes érdektelenséget nem gondoltam volna. Hiszen jóval túl Alföldi személyén, itt a színészi lét értelméről volna szó, mert az még a nem kevés számú antiszemita és/vagy homofób színésznek sem jó, ha huszadrangú politikusok farral oldalaznak el az arca előtt.

És akkor még az előadást szét sem verték.

2010

Új nyelvkirályok

Csak a napokban tűnt fel egy glosszistának, hogy még a nyáron az új kormány egészségüggyel foglalkozó minisztere Pro Sanitate díjat adományozott Pócs Alfréd miskolci ortopéd sebésznek és dr. Szabó Gergely terényi háziorvosnak. A közvélemény, sajnos, feledékeny, pedig emlékezniük illene mindkét orvosra.

Pócs doktor például, aki a Szent Korona-tan állhatatos terjesztője, a Hun Fokos Szövetség elnöke, az egri hon- és kórházvédő háborút vezette. Ő volt az, aki annak idején a magyarság nevében lefoglalta a makói gázmezőt, de minthogy a szakrális előírásokkal ellentétben a dobpergés közepette nem jobbról balra, hanem balról jobbra jelölte ki karókkal a lelőhelyet, azóta se jött fel egy köbcenti gáz sem a mélyből. Szabó doktor egyszerűbb eset: ő a kommunista diktatúra legsötétebb óráiban, midőn a Gyurcsány-kormány épp bevezetni készült a magyarság megsemmisítését célzó háromszáz forintos vizitdíjat, mellén megtépve a fehér gyolcsinget, azt kiáltotta a szélrózsa minden irányába: márpedig én nem szedek vizitdíjat.

Ha Farkas Bertalan kommunista űrhajósnak a Magyar (Nép)köztársaság Hőse kitüntető címet tudták adni a bátorságáért, akkor a bolsevik elnyomás ellen harcoló orvos is minimum megérdemel ennyit – tehetnénk hozzá, ám egyáltalán nem gonoszkodva, csak hogy jelezzük: véletlenül sem merül föl bennünk, hogy a két orvos érdemtelenül kapott orvosi kitüntetést. Épp ellenkezőleg: attól, hogy valaki a szabad idejében sámándob hangjai mellett a Szent Korona nevében gázmezőt foglal le a kommunisták sérelmére, vagy éppen a hippokratészi eskü szövegét vizitdíj-automatákra értelmezi, még príma sebész vagy belgyógyász lehet. Ismerünk szívsebészt, aki Pócs doktornál sokkal nagyobb léptékben terjeszti, hogy annak idején a magyarokból lett egész Európa, ettől még jó keze van, ámbár egyik kollégája szerint ma már nemigen operál, s ez nem feltétlenül baj.

Hanem itt most október huszonharmadika jön, az első ünnep, amikor a nemzeti együttműködés kormánya mindenféle keresztekkel kitünteti az arra érdemes nemzeti együttműködőket, márpedig ez irtózatos sokaság, többen vannak, mint a világháborús magyar partizánok. Nemcsak arról van szó, hogy el kell ismerni tetteiket, de húsz esztendő üldöztetését kell kompenzálni, mégpedig az új világrend értékítéletének megfelelően.

Nemrég olvastam az azóta már polgári érdeklődés hiányában sajnos tönkrement Csoóri Sándor-féle Nagyítás című irodalmi és közéleti hetilapban Péntek Imre költő cikkét, lényegében arról, hogy a régi világnak vége, s eljött végre „a nyelvkirályság trónfosztása”. A szerző voltaképpen Parti Nagy Lajost nyírja ki ötven sorban egy épp a Népszabadságban megjelent tárcája okán, kiiktatva őt az irodalomból és „a nemzeti centrumból”, ami nála ugyanaz; az új világban tehát Parti Nagynak nincsen helye. Értjük. Mármost ha az ehhez hasonló hangvételű cikkeket és elvárásokat is figyelembe veszem, akkor számításaim szerint jövő márciusban nagyjából kétszáz-háromszáz Kossuth- meg Széchenyi-díjat kell majd kiosztani a nemzetellenes erők által megnyomorított, agyonhallgatott, sőt az esetek többségében a tehetségüktől is megfosztott új nyelvkirályok (írók, költők, színészek, színigazgatók, egyéb művészek, tudósok, közéleti emberek) között. S noha Schmitt Pál a szíve szerint már az idei októberi ünnepségen egymaga akár nyolcszáz Kossuth-, Széchenyi- meg Schmitt Pál-díjat volna képes átadni az új nyelvkirályoknak, ennyire tán mégsem lesz kapacitása a kormánynak.

Ha meg azt is ideszámoljuk, hogy lapzártakor a nemzeti centrum kormánya még annak a minimális elvárásnak sem tudott megfelelni, hogy elintézze: a külföldi könyvkiadók mellőzzék Konrád, Esterházy, Nádas és a többi konjunktúralovag köteteinek a kiadását, s helyettük az új nyelvkirályok műveit terjesszék a civilizált világban, akkor a kitüntetés nélkül maradók jelenlegi nemzeti együttműködési idegállapotát ismerve nagy bicskanyitogatás veszi kezdetét: azt fogják mondani, el se mentek a kommunisták, és máris visszajöttek.

2010

HUNNIA SPORTOL

Ha csak egyetlen könyvet ajánlhatnék, amelyből az idetévedő vándor megismerheti a 2010-es évek Magyarországát, akkor Megyesi Gusztáv publicisztikáinak gyűjteményes kötetét választanám. Ezekben a karcolatokban az is benne van az életünkről, amit gyakran magunk sem veszünk észre; egyszerre röhögünk a pöffeszkedő, önhitt hatalom stupiditásán, és szorul össze a szívünk a kisemberek kiszolgáltatottsága láttán.

Vásárhelyi Mária

Csernyik Csemege

Csoda történt Nyíregyházán a városi bíróság épületében: szombaton szurkolói botrányokkal kezdődött és ért véget a Nyíregyháza–Debrecen futballmérkőzés, és kedden már ítéletet is hozott a bíró: egy embert pénzbírságra, kettőt felfüggesztett börtönre, kettőt pedig azonnali elzárásra ítélt. Ilyen tényleg nem volt még futballmeccs után. Néhány napja az egyik újság Olaszországgal példálózott, ott az egyik meccsen egy fiatalember csupán egy petárdát próbált a kerítésen áthajítani, másnapra már egy év fegyházat mértek ki rá, pedig a petárda föl se robbant, erre fel, tessék, már mi sem panaszkodhatunk; e téren is megkezdődött felzárkózásunk az európai futballkultúrához.

Hanem volna itt egy apróság. Napok óta mutatja a TV2 azt a videofelvételt, amelyen a debreceni futballdrukkerek masíroznak végig a nyíregyházi utcákon, vonulnak az említett meccsre, miközben lovas rendőrök vágnak köztük rendet. A felvétel elején egy Csernyik Csemege feliratú cégér alatt lovas rendőrök láthatók, de csak lótól fölfelé mutatva, valamint a vonuló tömeg. Ekkor mintha repülne valami a levegőben, mert a lovak hirtelen fölágaskodnak, majd vágtába kezdenek, a rendőrök pedig suhintanak jobbra is, balra is, ám a felvételeken nem találnak el senkit, mint ahogyan azt sem látni a videón, hogy őket eltalálta-e valaki a Csernyik Csemege előtt.

Ez volna az a videofelvétel, amely a debreceni klub ügyvezetője, bizonyos Szilágyi Sándor szerint egyértelműen bizonyítja, hogy brutális rendőri akció áldozatai lettek a debreceni szurkolók, akik pedig békés céllal, kulturáltan, szeretettel a szívükben akarták szabadidejüket Nyíregyházán eltölteni.

Isten ments, hogy belemenjek bármiféle videoelemzésbe; voltam én is idegen városba látogató szurkoló, tudom, hogyan kell a lovas rendőr lovát a megfelelő helyen észrevétlenül megbokrosítani, majd ártatlan arccal tovasuhanni, meg hát engem nem is az attak maga érdekel. Ám amikor éppen nincs attak, tehát amikor nem vágtat a lovas rendőr, amikor éppen nem ütik-verik a szurkolót, hanem amikor békével és szeretettel a szívében vonul az idegen város szívében. Hála az égnek, a video ezt is mutatja, sőt legalább negyven másodpercig látni, miképp vonul a semmiféle rendőri beavatkozásra okot nem adó, kulturált debreceni közönség. Mit mondjak, csakugyan békében és szeretettel a szívében, speciel épp a „Cigányok, cigányok” rigmust skandálva, hogy amikor ez már kissé unalmassá válik, a „Pusztulj tirpák, pusztulj!” mondókára váltsanak anélkül, hogy a szeretet csöppet is hamvadni kezdene a szívükben, amit kifejezhetnék persze cinikusan úgy is, a debreceni ügyvezetőnek ez a normális állapot, mi több, maga a kultúra, az igazodási pont.

A futballban az a csodálatos, hogy a meccseket oda-vissza vágó alapon játsszák, következésképpen tavasszal Debrecen népe fogja végighallgatni a saját főutcáján, hogy mekkora egy cigány ő a maga megjelenésében és színvonalában, vagy csak szimplán egy nagy paraszt, pulykaevő barom, s midőn a debreceni rendőr lova fújtat az előírtnál nagyobbat, a nyíregyházi klub ügyvezetője fog tiltakozni a kultúra nevében a példátlan rendőri brutalitás ellen, sőt Debrecenben egy füst alatt már Gyurcsány meg a vizitdíj is emlegetve lesz, s egyébként is, mindenkinek a kurva anyját.

Engem már régóta nem a kurvaanyázás, a bazmegezés, a cigányozás vagy épp a zsidózás zavar, utóbbi kivételével kamaszkoromban is éppen ezek mentek, az én számból nemkülönben, ám afféle töltelékszavak voltak ezek az utca életében, súlyuk annyi, mint meccs közben a bazmeg meg a kurva anyád, mé’ nem passzolsz – mára viszont mindez maga lett a mondanivaló, a teljes tartalom, a teljes szókincs, a kultúra, a gondolati, filozófiai mélység, ami után legfeljebb az jön afféle bónuszként, hogy rendőrállam meg „brutális terror”, ávós gyilkosok, ám ez már diplomát feltételez, de legalábbis ügyvezetői végzettséget.

Egyedül Csernyik röhöghet a markába, akkora reklámot kapott a csemegéje, hogy az már szinte gyanús.

2007

Fekete Párduc

Azt nem érti az én kamasz unokaöcsém, ha egyszer a Fekete Párduc a kommunisták üldözöttje volt, akkor ötvenhat után nem sokkal hogyan kaphatott butikot Pest legfrekventáltabb helyén. Merthogy evvel traktálja az apja, hozzátéve, hogy a Fekete Párduc később aztán a Volán Tröszt sportköri elnöke lett, sőt hatvanhatban még sportműsort is vezetett a tévében a világbajnokság alkalmából, miközben a sajtó most már úgy használja a neve után a rendszer üldözöttje titulust, mintha ez valami foglalkozás lett volna.

Nem szeretem kamasz fiúk fejét megzavarni, tehát ötvenhat után az úgy volt, hogy a rendszer a legnagyobb ellenségeinek butikot osztogatott, halmazati büntetésként a képernyőre száműzte és sportelnöki székbe ültette őket, szigorúan állami nagyvállalatnál; nem bonyolultabb ez sem, mint március 15-e meg ötvenhat igazsága.

Mindennek az az apropója, hogy a Fekete Párducról éppen most húzzák le az utolsó bőrt. Tudjuk, mi az. A Száguldó Őrnagyról is a szemünk előtt húzták le mind a hét bőrt, egyiket a másik után, ám ő legalább szerencsés ember volt, az utolsó műveletekről már nem nagyon tudott. A Fekete Párduc azonban piacképes. Láttuk a tévében, megkönnyezte őt a riporter, megkönnyezték a játékosok, s megkönnyeztük volna mi is, elvégre a Fekete Párduc a Fradi kapujában áll, a régi, elhíresült fekete dresszben. Igaz, utcai cipőben meg pantallóban, amiről nekünk azt tanították, hogy még BLASZ-csapat pályáján is szentségtörés, nemhogy igazi stadionban.

A Fekete Párducot nyolcvankét évesen igazolta le a Fradi. Mondván, hogy mindig is fradista akart lenni, hatvankettőben már-már át is igazolt az Üllői útra, ám a felső pártvezetés nem engedte. Nem tudom, mondjam-e az unokaöcsémnek, de a Fradi-közönség sohasem szerette a Fekete Párducot, sem kapusként, sem edzőként, pláne nem sportelnökként. Tudom, mert tizenéves voltam akkor, s ebben a korban minden szó, gesztus, hangulat az emlékezet mélyrétegeibe rögződik. Megjegyzem, a Fradi-közönség a Száguldó Őrnagyot sem szerette. A Fradi-közönség a Kockát szerette, a Bolondot meg a Púpost, mert ők voltak a fiai, a franzstadtiak, akkor ez még számított. Most olvasom Bocsák Miklós könyvében, hogy a hét-egyes pesti magyar–angol előtt pénzosztás volt, az Őrnagy és a barátja, Cucu kétszáz-kétszázezret kapott, ennyire taksálták magukat, a Púpos, a Bolond meg a Kocka csak tíz-tízezret. Az a Kocka, aki sokak szerint, de emberileg feltétlenül, nagyobb volt az Őrnagynál.

Pár nappal a Fekete Párduc Üllői úti színre lépése előtt itthon volt Kocka fia. Kapott egy kezdőrúgást, a hangosbemondó bemondta, hogy a Kocka fiát látták, a kapu mögötti szektor meg azt kérdezte: ki a f… az a Kocka? Nem mondok hát semmit az unokaöcsémnek, s ez kifejezetten emberbaráti gesztus: szerencsétlennek ötven év múlva úgysem lesz mire emlékeznie, maradjon hát meg neki legalább a Fekete Párduc.

2008

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License