Lawrence Anthony világszerte elismert természetvédő, a The Earth Organization (Föld Szervezet) alapítója volt. A 2003-as iraki háború idején Bagdadban végzett állatkertmentő munkájáért az ENSZ a Föld Napja emlékéremmel tüntette ki. 2012 márciusában hunyt el.

Graham Spence zimbabwei születésű, Angliában élő szerkesztő, újságíró. Anthony mindhárom könyvének – az Elefántsuttogón kívül a Babilon bárkájának és a magyarul még nem olvasható Az utolsó rinocéroszoknak (The Last Rhinos) – a társszerzője.

Babilon bárkája című könyvük 2010-ben elnyerte a rangos Prix Littéraire 30 millions d’Amis-t – ezt a díjat a természettudományos könyvek Goncourt-jának tartják.

LAWRENCE ANTHONY

GRAHAM SPENCE

BABILON

BÁRKÁJA

A BAGDADI ÁLLATKERT MEGMENTÉSÉNEK KALANDOS TÖRTÉNETE

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lawrence Anthony with Graham Spence: Babylon’s Ark.

The Incredible Wartime Rescue of the Baghdad Zoo. Thomas Dunne Books, St. Martin’s Press, New York, 2007

Fordította Lukács Laura

A borítón Robert Gauthier fotója (Szaddám Huszein szobra és romos palotája) látható.

A képmelléklet fotóit a jogtulajdonosok szíves hozzájárulásával közöljük.

Copyright © 2007 by Lawrence Anthony and Graham Spence

Hungarian translation © 2015 Lukács Laura

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tabák Miklós

Borítófotó (Robert Gauthier) © 2003 Los Angeles Times

Reprinted with permission.

ISBN 978-963-355-330-5

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte a Malum Stúdió

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nőknek ajánlom ezt a könyvet:

feleségemnek, Françoise-nak,

anyámnak, Reginának,

valamint Bijounak és Tessnek.

És lelki nővéremnek, Nanának,

egy nagyon különleges vad elefántcsorda

matriarchájának.

EGY

A sivatagi homokban egymás lökhárítójára tapadva százszámra vánszorogtak a személyautók a határátkelő felé – tömegek menekültek a háború sújtotta Irakból.

A kuvaiti oldalon csak egy személyautó várakozott az Irakba tartó nehéz katonai járművek között.

Az enyém.

Helyesebben, addig az enyém, amíg fizetem a bérleti díját. Ha az autókölcsönző társaságnál kiderülne, hogy Bagdad háborús övezetébe igyekszem a vadonatúj, csillogó járművel, dührohamot kapnának.

A határőr hitetlenkedve meredt a lepecsételt okmányra, amely engedélyezte, hogy Irakba lépjek. Bárhogy nézte, szabályszerű és valódi engedély volt.

De… akkor is! Döbbent arckifejezése kis híján megmosolyogtatott; szemlátomást nem fért a fejébe, miért akar valaki önszántából Irakba menni.

Bedugta a fejét a letekert ablakon, és arcomtól kétarasznyira nyakát nyújtogatva egyenként végigmért minket, nagyjából úgy, mintha bolondokházából szökött betegeket venne szemügyre. Két arab utasom, a kuvaitvárosi állatkert munkatársai, rezzenéstelenül bámultak maguk elé, szándékosan levegőnek nézték a határőrt.

– Biztos, hogy Bagdadba akarnak menni? Hát nem tudják, hogy ott háború van?

Tudjuk, bólintottam.

– Azért megyünk, hogy megmentsük az állatkertet.

Ha lehet, még jobban elképedt, úgyhogy hüvelykujjammal a hátam mögé böktem:

– Féltonnányi élelmiszer- és gyógyszerkészlet van a csomagtartóban.

Kiguvadt szemmel nézett rám, majd ismét elolvasta az engedélyt, mintha attól tartana, az imént félreértett benne valamit.

– Vannak állatok Bagdadban?

– Reméljük. Valamikor ott volt Arábia legszebb állatkertje.

– Hát nem érti? Bagdadban lőnek! Ez nem vicc. Mi dolguk az állatokkal, amikor minden épeszű ember a bőrét menti?! – A határ másik oldala felé intett. – Látja azt a rengeteg autót? Mindenki más kifelé igyekszik. Belépni csak maguk akarnak.

– Ennek a szállítmánynak sürgősen célba kell érnie.

– Hááát, jó… – Mérlegelt még egy pillanatig, aztán elmosolyodott. – Maguk meg vannak húzatva! Már az idejét sem tudom, mikor jártak erre civilek. Hacsak nem számolom a haditudósítókat.

Igyekeztem visszamosolyogni. Lehet, hogy valóban esztelenség. Lehet, hogy igaza van a katonának, ha nem érti, mi a csudát keresek itt. Az emelkedett érzés – hogy küldetésünk végre sínen van – kissé lohadni kezdett bennem.

De már késő. A katona felemelte a sorompót.

– Ne térjenek le a főútról, tartsák be a katonai járművekre vonatkozó utasításokat, és tapadjanak szorosan a konvojra! A turbánosok az út széléről lövöldöznek.

Megszívlelendő tanács, gondoltam. De a kuvaitvárosi állatkertből mellém szegődött segédeimnek eszük ágában sem volt megfogadni. Az első kereszteződésnél jelezték, hogy álljak meg, kiszálltak, hátramentek a csomagtartóhoz, kotorásztak a szerszámos dobozban, majd gyorsan lecsavarozták a kuvaiti rendszámtáblákat.

Rémülten kérdeztem, mit művelnek. De mert arabtudásom a „szálem alejkum”-nál megállt, és a kuvaitiak angolja hasonlóképp hiányos volt, beszélgetésünk elég döcögősen alakult.

– Amerikai… – magyarázta Abdullah Latif nevű útitársam, és lövésre kész mutatóujját saját mellének szegezte.

Ezt sikerült megértenem: attól félnek, hogy az amerikaiak irakinak nézik őket. És hogy egy külföldi konvoj részeként az irakiak nézik őket kollaboránsnak.

Rendben van, de velem mi lesz? Én azt az egyértelmű utasítást kaptam, hogy maradjak a bagdadi főúton, és csakis katonai konvojokkal együtt utazzak; ezekből mindig számos igyekezett éppen az iraki főváros felé. Kuvaitvárosból alig több mint egy óra alatt a határra értünk, és beléptünk Irakba, de ezalatt annyi katonai járművet láttam, amennyi az egész dél-afrikai hadseregben nincs. Köztük, a hadi sokadalom védelmében éreztem volna biztonságban magam. Mert lehet-e jobb célpont egy mellékutakra tévedt külföldinél? Legalábbis, ha Szaddám Huszein hadseregének maradékát tekintjük, vagy a bukott diktátorhoz fanatikusan hű, elbitangolt fedajín{1} milíciákat – volt belőlük bőven. És én a százkilencvenhárom centimmel, világos bőrömmel és kék szememmel nem is lehettem volna kevésbé arab.

Úgyhogy én is a mellemnek szegeztem pisztolyforma ujjamat, és lőttem:

– Az irakiak meg engem nyírnak ki!

A kuvaitiak rázták a fejüket, egyikük élénken magyarázott valamit arabul. Azt vettem ki belőle, hogy semmi pénzért nem hajlandók a főúton menni tovább, én viszont biztonságban leszek velük, mert ők arabok, és bármilyen helyzetből képesek kimagyarázni magukat – meg engem.

Néztem a keskeny, kátyús makadámút szalagját, a burkolat csalókán nedves tükröződését az átforrósodott levegőben, s hirtelen nagyon vigasztalannak láttam a jövőt. Több száz kilométeren át nem fogok amerikai vagy brit katonát látni. Én viszont olyan feltűnő leszek, amilyen egy gyufaszál lehet a robbanószergyárban.

De nem volt mit tenni: kísérőim, a kuvaiti állatkert dolgozói hajthatatlanok maradtak. Ott egye a fene az egészet! Nem parancsolhatom vissza őket az országútra. Inkább megpróbálom úti élményként felfogni az átkelést ezen a törvény nélküli tartományon, és csöndben fohászkodom, nehogy a gomolygó sivatagi homokfelhők sűrűjében észrevegye valaki a senki földjén lopakodó nyugati embert.

Lehangolt a meddő táj ellenséges kisugárzása, borús gondolataim támadtak. Lehet, hogy nem életem legokosabb döntése vállalkozni erre a tízórás autóútra, pláne úgy, hogy háború van, és eldugott mellékutakon furikázunk.

De most már nem fordulhattam vissza, úgyhogy megpróbáltam összehúzni magam az anyósülésen. Sajnos nem rám méretezték a Toyotát, túl nagy vagyok hozzá, kényelmetlenül kuporogtam benne. Közben a Szaddám Huszein iránti feltétlen odaadásra kiképzett fedajín milicistákon{2} járt az eszem. Szinte láttam őket a homokdűnék mögött: alig várják, hogy lecsaphassanak egy elrabolható autóra. Szaftosabb fogást, mint egy fegyvertelen fehér ember, elképzelni sem tudtam a számukra. Egy percig sem hittem, hogy a semleges Dél-Afrika polgáraként bármiféle kíméletre számíthatok a szabadon garázdálkodó fegyveresek részéről. Ordít rólam, hogy „nyugati” vagyok, és Szaddám Baath párti fanatikusainak feltehetően mindegy, hogy miféle.

Igyekeztem kiűzni elmémből a nyomasztó képeket. Útitársaim legalább arabok – igaz, nem helybéliek, hanem kuvaitiak –, ami nagy előny.

De nem sokáig vigasztalódhattam ezzel a gondolattal, kísérőim ugyanis elmagyarázták – kézzel-lábbal, valamint bámulatosan kifejező fintorok segítségével –, hogy azért kellett leszedniük a kuvaiti rendszámtáblát, mert az irakiak ki nem állhatják őket. Hála Szaddám félrevezető propagandájának, az irakiak többsége meg volt győződve róla, hogy az amerikaiak Kuvait miatt szállták meg őket. Vagyis nemcsak én minősülök harmadrendű utakon kódorgó, gyanús külföldinek, de útitársaimat sem várják tárt karokkal.

Később, ahogy bibliai idők óta változatlan falvacskák érintésével egyre mélyebbre hatoltunk az országba, kissé kiengedtem. Sőt kezdtem élvezettel nézelődni. Mintha egy másik világba csöppentünk volna, amelyben ember és táj ősidők óta összeforrt. Ez a nép túlélte Szaddámot, túl fogja élni az idegeneket, és túl a Fedajínt. A lapos tetős, sárfalú házakból asszonyok indultak a kútra vízért, mint a próféta kora óta mindig, szakadatlanul. Súlyos málhájuk alatt roskadozó szamarak nézték álmos szemekkel a felkavart porban mezítláb futkározó gyerekeket. Valóban megállt az idő.

Mi azonban gyors haladásra törekedtünk, nehogy nyomunkba szegődjék egy fegyveres banda. De ha csellengő szamarak vagy tevék miatt lassítanunk kellett, a falusiak kétszer is megtorpantak, majd – miután elhatolt a tudatukig, hogy egy fehér ember ül az autóban – elképedve néztek utánunk. S hogy a miénk volt az egyetlen vadonatúj jármű az úton közlekedő ütött-kopott, horpadt batárok között, ugyancsak kellemetlen feltűnést keltett.

Lassan bekúszott a zsigereimbe a félelem. Meg voltam győződve róla, hogy a fedajín harcosok már tudnak rólam. Elgondolni is rossz volt, hogy a Szaddámhoz hű fegyveresek könnyűszerrel megbújhatnak az utat szegélyező sivatagi homokbuckák mögött. Egyszer láttam az út szélén egy embert beduinöltözékben, amelytől élesen elütött a szemét elfedő, ívelt napszemüveg. Fegyvertelennek látszott, de mit tudhattuk? Lehet, hogy a bő, lengedező lebernyeg alatt rejtőzött valami. Ahogy elhúztunk mellette, ránk nézett, majd gyorsan megfordult, és eltűnt a dűnék között.

Kinek mondja el, mit látott?

A dűnék mögött feketéllett az égbolt a távolban narancsvörösen lángoló olajkutak zsíros füstjétől. Milliárdok égtek el; ilyen sokba még nem került környezetszennyezés.

Egy másik faluban tikkadt pálmafacsoport mellett mentünk el, árnyékában férfiak ültek körül egy láda tetején bugyborékoló vízipipát. Amikor megláttak, mintha delejes erő költözött volna minden átmenet nélkül a tespedő emberekbe; hirtelen éberségüktől megfagyott ereimben a vér. Idegen voltam, közszemlére téve.

Ha nagyobb települések szűk, zsúfolt utcáin kellett átküzdenünk magunkat, ami csak lassan ment, összetekeredett óriáskígyó pózban bekuporodtam a műszerfal és az ülés közé. Ezek voltak az út legveszélyesebb pillanatai. Városok peremén nagyobb valószínűséggel számíthattunk ólálkodó fegyveresekre, és arra, hogy – amint megpillantják személyemben a nyugati betolakodót – golyózáport zúdítanak ránk. Összepréselve, izzadtan, kényelmetlen testhelyzetben, mindössze egy vékony fémkasztni védelmében megtanultam, milyen érzés szardíniának lenni. Még a kuvaitiak is elnémultak.

A magabiztos, arányos testalkatú, harmincöt körüli Abdullah eltűnt családtagokat akart felkutatni Bagdadban, így kapva kapott az alkalmon, hogy velem jöhet. Most éber érzékekkel, de gondolataiba mélyedve hallgatott. Társa – vele ellentétben vékony alkatú, szerény ember, aki egy szót sem beszélt angolul – ugyancsak csöndben ült a hátsó ülésen. Kezdetben mindketten örültek, hogy elkísérhetnek Bagdadba; elvégre hivatalosan már véget ért a háború, nem utolsósorban pedig vonzotta őket a kaland, és a néhány napnyi szabadság.

Most, immár Irakban, kétségeik támadtak. Nem csoda; a nyomott hangulat súlyos lepelként terült az országra, és ez némileg lehűtötte a lelkesedésüket. Akárcsak az enyémet.

De a legvérfagyasztóbb néhány percet akkor éltük át, amikor meg kellett állnunk tankolni; szinte már üres volt a tartály. Előrelátóan vittünk magunkkal benzint, és egy sík helyen, ahol dűnék híján nem rejtőzhettek fegyveresek a sivatagban, kihúzódtunk az út szélére. Forma–1-es bokszutcacsapatot megszégyenítő sebességgel töltöttük a benzint a huszonöt literes marmonkannákból a tankba, kevéssé törődve azzal, hogy a gőzölgő aszfaltra is jut belőle. Aztán kuvaiti útitársaim néhány gyors szót váltottak, hangjukban riadtság. Hátranéztem: úgy százméternyire kisebb tömeg verődött össze, s elindult felénk. Talán csak bámészkodók voltak, vagy kíváncsi gyerekek, akiknek nem akadt jobb dolguk. De minket nem érdekelt. Fürgén, mint három autóversenyző, bevágtuk magunkat a kocsiba, és már ott sem voltunk.

Bagdadhoz közeledve rohamosan veszített bibliai jellegéből a táj. Kiégett tankok, gránáttölcsérek, lebombázott hidak, sietve elhagyott légvédelmi felszerelés – háborús szemét, ócskavas mindenfelé. Hét-nyolc méteres, fatörzs vastagságú iraki rakéták hevertek szanaszét az út mentén mint halált hozó hulladék, vagy várakoztak még mindig hordozó-kilövő járművük hátán, bevetésre készen. Scud rakétának néztem őket, elég nagyok voltak hozzá.

A csatatéri törmelékben tucatszám láttunk ledöntött Szaddám-szobrokat és szitává lőtt portrékat a diktátorról – az amerikai élharcosok névjegyeit.

Elmentünk Nasszíria, Nedzsef, Kerbela és az újabban Hillának átkeresztelt Babilon mellett, mindenhol észlelve a forgószélszerű amerikai előrenyomulás nyomait.

Aztán – legnagyobb elkeseredésünkre – reménytelenül eltévedtünk. Az iraki hadsereg az amerikaiak megtévesztése céljából eltávolított minden útjelző táblát, így fogalmunk sem volt, hol vagyunk, és merrefelé kellene mennünk. Kénytelenek voltunk visszafordulni, hogy útmutatást kérjünk a falvakban, pedig némelyiket nem kis megkönnyebbüléssel hagytuk már egyszer magunk mögött. Így, és a nap állása szerint tájékozódva addig forgolódtunk, míg egy nagyobb úthoz nem értünk. Úgy véltük, ez csak a Kuvaitból Bagdadba vezető főút lehet.

Reménykedve néztünk egymásra. És eltaláltuk! Abdullah boldogan vágott hátba; megkönnyebbülésünk szinte tapintható volt.

Végül elértük Bagdad peremét. Itt útbaigazítást kértünk egy barátságos irakitól, aki előrefelé mutatott.

– Az-Zaurá Park – mondta. – Menjenek csak egyenesen tovább.

Összeszorult a szívem. Indulunk a fenevad gyomrába.

{1} Fedajín: „olyan ember, aki feláldozza magát”. Az első fedajínokat az ötvenes évek közepén Gamal Abdel Nasszer egyiptomi elnök képezte ki, hogy Jordániából beszivárogva álruhás – izraeli területen elkövetett – terrorakciókkal kényszerítsék ki a tel-avivi vezetéstől a tűzszünet megsértését. Taktikájuk a gerillaharc volt, az ellenség megtévesztése a legagyafúrtabb technikákkal.

{2} A Szaddám Fedajín nem volt elit csapat. Rendszerhű iraki régiókból verbuvált fiatalokból állt, 30-40 ezer katonát számlált. Nem a hadsereg, hanem közvetlenül a vezetés alá tartozott. 1995-ben Udaj, a diktátor idősebbik fia alapította, de amikor egy évvel később apja megkérdezése nélkül próbálta a Köztársasági Gárda fegyverarzenáljából dúsítani a Fedajín-készleteket, öccse, Kuszaj vehette át a vezetést.