BORÍTÓSZÖVEG

Hatágú a sárga csillag, a közepéről görnyedt, púpos, idegen nyelvű felirat vigyorog. Josef Roubíček kabátjára ölti a csillag ágait, és bal oldalon, pontosan a szíve fölött hordja, egy centivel se lejjebb vagy följebb. Erre szigorú előírások vonatkoznak. Próbálja megszokni, hogy viszonylag szabályosan verő szíve fölött ezzel a jelvénnyel jár,kel,oson Prága utcáin.

Mert villamosra többé nem szállhat.

Egyedül marad az emberek között, egyes egyedül, mert mindenki kitér az útjából.

Többé nem tartozik senkihez.

Mindennap új szabályok lépnek életbe, és új deportálási listák készülnek.

Képzeletben leveleket fogalmaz hajdani kedveséhez, aki még időben elmenekül a városból, később, amikor már alig emlékszik rá, egy mellé szegődött macskához beszél.

Regisztrálja az élet aprócseprő dolgait, így nem veszti el kapcsolatát a valósággal. Az életével. És így menekül meg.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jiří Weil: Život s hvězdou. 1949

Fordította V. Detre Zsuzsa

Copyright © Jiří Weil c/o DILIA

Hungarian translation © 2015 V. Detre Zsuzsa

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN: 978-963-355-116-5

Szerkesztette Varga György

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv az Európai Bizottság támogatásával jelent meg, a szerző nézeteit tükrözi, az Európai Bizottság nem tehető felelőssé a regényben foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Különös, Weil néven mennyi a kiemelkedő alkotó: Simone Weil, Kurt Weill, Pjotr Vajl. Mindegyikük annyira más és annyira kiváló, hogy az ember észre se veszi, ugyanaz a vezetéknevük. A legkevésbé ismert közülük épp e könyv szerzője, Jiří Weil. De a név kötelez. A cseh író méltó helyen van ebben a sorban a szent filozófusnő, a fanyar zeneszerző és a szórakoztató irodalomtörténész mellett. Jiří Weil a 20. századi cseh irodalom egyik legnagyobb alakja.

VÖRÖS ISTVÁN

A fasizmus abszurd világának kafkai freskója, amely új fejezetet nyitott a „megszállási irodalomban”.

ZÁDOR ANDRÁS

Jiří Weil regénye megdöbbentően más, mint a holokausztregények zöme. Weil könyve nem közvetlen tanúságtétel, nem dokumentáció. Weil olyan tényszerűen-akkurátusan és szenvtelenül ír, mint egy jó újságíró; narrátor főhőse olyan földhözragadt és önelégült prakticizmussal adja elő mindennapi életének banális részleteit, mintha a sikeresen véghezvitt napi rutin már önmagában diadalmaskodna a sárga csillag, a behívók és a transzportok fenyegető világa felett.

PÉCSI KATALIN, MÚLT ÉS JÖVŐ

Weil stílusának jellegzetes mattsága, a komor, a keserű és a bizarr különleges keveréke, amelytől nem idegen bizonyosfajta irónia és önirónia sem, egyfelől kitüntetett helyet biztosít a holokausztirodalomban, másfelől összetéveszthetetlenül a cseh irodalmat képviseli.

CSUHAI ISTVÁN, ÉLET ÉS IRODALOM

EGY

„Růžena”, mondtam, „az emberek ebben az órában ülnek le a terített asztalhoz, az asztalon váza, a vázában virág, tányérok csörömpölnek, levesestál gőzölög, nekilátnak az evésnek, késsel vágják a húst, és villára szúrják, szalvétával törlik meg a szájukat, és sört isznak, utána meg boldogan pihennek ezen az órán mindenütt, éttermekben és odahaza.”

Růžena nem tudott válaszolni, nem volt a szobában, egyáltalán nem is volt velem. Nem tudtam, mi történt vele, régóta nem láttam. Talán a világon se volt, talán sohasem létezett.

És én beszélgettem vele, beszélnem kellett valakivel, főztem a dobkályhán, fáztam, mert a kályha csak nem akarta befűteni a manzárdszobát, az ajtó és az ablak nem zárt jól, hiába próbáltam ócska zoknikkal betömni a réseket, már kétszer is kipucoltam a kályhát, fáradt voltam, koszos és kétségbeesett, korgott a gyomrom, és ebédidő volt.

„Růžena”, mondtam,„az emberek most isszák a feketekávét, nos, lehet, hogy nem igazi kávét, de melegben ülnek egy jó ebéd után, én pedig majd megfagyok, és éhes vagyok, Růžena.”

A manzárdszoba megtelt füsttel, talán a dobkályhától, talán a cigarettától, amit szívtam. Teapótlóból sodortam, talán eper- és málnalevél volt, a komlólevelet nem bírtam, álmos lettem tőle és megfájdult a fejem.

„Růžena, az emberek most rágyújtanak, kifújják a füstöt és rádiót hallgatnak, már rég túl vannak az ebéden, és alig várják az uzsonnát, hamarosan tejeskávét isznak majd, és kiflit majszolnak hozzá, mióta is nem ettem kiflit?”

Beszélnem kellett valakivel, egyedül voltam, egyes-egyedül a jéghideg, büdös, csupa füst manzárdszobában, újra be kellett gyújtanom, fújkáltam az égő forgácsot, féltem, hogy megint elalszik a tűz, koszos melegítőben térdeltem a kályha mellett egy külvárosi kis házban. A dobkályha mellett matracok feküdtek, a beugróban télikabát és egy öltöny lógott a falon.

Eltüzeltem az ágyat és a szekrényt, eltüzeltem mindent, amit csak lehetett, mert nem volt szenem, és mert semmit sem akartam odaadni nekik, tőlem ugyan semmit sem kapnak, még ócska zoknikat sem, azokkal az ajtó és ablak réseit tömtem be, függönyt sem, abból felmosórongyot csináltam, bútort sem, azt már elnyelte a dobkályha. Még nem tudtam, mit csináljak a matracokkal, valamin aludnom kellett, a csupasz földön fáztam volna, azt sem tudtam, hogy a mosdóállvánnyal mihez kezdjek, keményfából készült, nem volt elég erőm felaprítani, márványlapja volt, azt ledobtam a kertbe, hogy törjön össze, de nem tört, csak a füvet lapította le. A matracokat akkor fogom elégetni, ha csinálni akarnak valamit velem. Aztán a mosdóállványt is szét kell vernem valahogy, és akkor csak az ócska, rozoga dohányzóasztal marad itt, igen, azt szándékosan nem tüzeltem el, pedig olyan könnyű lett volna, néhány vékonyka bambuszrúd az egész. A dohányzóasztalnak maradnia kellett. Ha jönnek lefoglalni a bútort, csak a repedezett falakat találják majd, az üres manzárdszobát, a szétvert dobkályhát, és középen ott lesz a dohányzóasztal; az egyetlen hasznavehetetlen bútordarab fogja uralni a szobát.

„Růžena”, folytattam, „nem figyelsz rám, nyilván éppen harisnyát stoppolsz vagy kötögetsz, bizonyára a nemrégen látott filmen jár az eszed, ostoba egy film, Růžena, nem érdemes gondolni rá, cseh film, a szerelemről és valamilyen kék fátyolról szól, láttam a plakátokat, és rögtön elképzeltem az egészet, aztán képeket is láttam belőle valahol egy kirakatban, egy kövér hölgyike játszik benne kettős szerepet, hol sír, hol meg nevet.”

„Inkább adnál tanácsot, hogyan főzzem meg az ebédemet a dobkályhán, a tűz az istennek nem akar égni, nézd csak, mindig okos nő voltál, tudtad, hogyan boldogulj. »Menekülj, Pepík«, mondogattad, »szörnyű életed lesz, hiszen egyedül vagy, mint az ujjam, és az ilyen embereknek rosszul megy a sora a nehéz időkben.«”

Nem menekültem el, féltem átszökni a határon, nem volt senkim, aki velem jött volna, egyedül voltam, és senki sem tudott tanácsot adni. Rettegtem, hogy elkapnak a határon, nem tudtam, mihez kezdhetnék egy idegen országban.

Fújtam a tüzet és bámultam a plafont, egy nedves kör látszott rajta, egy jókora folt, amely nőttön-nőtt, és néha, amikor zuhogott az eső, víz csöpögött belőle, azon a helyen volt, ahol beszakadt a tető. Ismertem azt a helyet, a nyáron én magam törtem össze fejszével a cserepeket, egyedül voltam a házban, azt akartam, hogy dőljön össze, azt kívántam, bárcsak romhalmaz lenne belőle, mielőtt még végeznének velem.

De ősszel, amikor már rendesen csöpögött, megsínylettem a dolgot, és télen is, amikor hó borította a tetőt. Nos, a víz csak nem akart forrni, csontok voltak benne, szép nagy csontok, fejszével kellett feldarabolnom őket, hogy beférjenek a fazékba, és sikerült jó sok húst is lekaparnom róluk, abból gulyást akartam főzni. Rég nem ettem már húst, szenvedélyesen vágytam rá, sokszor elképzeltem, ahogy beleharapok a sertéssültbe, ropogós lesz a bőre, és szétolvad a nyelvemen, vagy a fogammal marcangolom majd a marhahúst, jó nagy darabot, ami csak az enyém. De nem volt húsjegyem, nem volt pénzem, hogy feketén vehessek, és azt sem tudtam, ki adna el nekem. Vért vettem, azt vehettem, levest főztem belőle, az mégiscsak valami olyasmi, mint a hús.

Délután ott álltam a hentesnél, a vér már elfogyott, mert nem láttam a tőkén azt a kék zománcos lábast, de csak álltam, talán maradt egy kevés, fogtam a kannát, és vártam.

– Halaburda úr – mondtam –, nem maradt egy kis vér?

– Mindet eladtam reggel – válaszolta a hentes.

Húst vágott, szép húst, sóvárogva néztem, micsoda gusztusos, vörös hús, milyen finom lenne frissen kisütve, igen, ez bifsztek a javából, valaha én is ettem ilyet, bizony, emberek, rengeteg bifszteket ettem.

Ácsorogtam az üzletben, és néztem, ahogy a hentes sorra vagdossa le az élelmiszerjegyeket, és egymás után adja ki az adagokat, nem tudtam, mit főzhetnék másnap, számítottam a vérre, már a darát is megfőztem, csak nem ehetek száraz darát, hányszor, de hányszor ettem már, de most egy szemet se bírnék lenyelni, mert már előre annyira örültem a vérnek.

– Halaburda úr – mondtam rekedten –, tudja, hogy reggel nem vásárolhatok, és úgy szeretnék egy kis vért.

– Tudja, mit, adok magának pár csontot, főzhet belőlük levest.

Megörültem a csontoknak, és azt mondtam magamban, ünnepi ebédet készítek, szép nagy csontok voltak, és húscafatok lógtak rajtuk.

Hazamentem, leraktam a csontokat, és nekiálltam fát vágni, kellett egy kis gyújtóst hasogatnom, félretettem egy hosszú, száraz ágydeszkát, sokáig kitartott, hányszor püföltem a fejszével, s közben majd lefagyott a kezem, csak egy ócska gyapjúkesztyűm volt, amiből kikandikáltak az ujjaim. De azért mindig lett gyújtósom.

Aztán odaültem egészen közel a dobkályhához, feltettem a fazekat, hogy majd vizet forralok, de vizem már nem volt, elhasználtam, amikor megmostam koromtól fekete kezemet, el kellett mennem a nyomós kúthoz. A vízvezetéket nyáron vertem szét, nem sokkal a tető beszakítása után, akkor azt mondtam magamban, hogy egy romos házban talán el lehet lakni, de ha nincs víz, nem akarnak majd beköltözni, azok aztán biztosan nem. A víz elfolyt valahová a földbe, bizonyára sok víz elfolyt, de nem az én házam volt, nem én fizettem a számlát.

Fogtam a kannát, és elmentem az utcasarkon lévő nyomós kúthoz. Jég volt körülötte, és csúszott a lábam, a kezem égett, ahogy a fogantyút markoltam, a víz lassan, kelletlenül csordogált, de lám, mégiscsak megtöltöttem a kannát. Alig bírtam el, és a jeges víz ki-kiloccsant a kezemre, meg kellett melengetnem a dobkályha fölött.

„Růžena, fél három, és még nincs kész az ebéd, annyira fentem rá a fogam, reggel vizet ittam és  fekete kenyeret rágcsáltam hozzá, aztán vágtam még egy darabka sovány sajtot. Későn keltem fel, tudod, muszáj későn kelnem, mert hideg van a szobában. A fűrésztelepen megígérték, hogy félretesznek nekem egy kis fát, de tudod, hogy zabálja a dobkályha a fát, a szén meg alig akar égni.”

Eszembe jutott, hogy még megvan az ágy drótbetétjének a kerete, leszaladtam a pincébe, tőlem akár ki is aludhat a tűz, de muszáj fát szereznem, a fejsze éle biztosan kicsorbult, ahogy a dróton csúszkált. De amikor visszaértem, még égett a tűz, tettem rá egy kis fát, és csak akkor kezdett el gyöngyözni a víz. Ültem a dobkályha mellett, és melegem volt – tudtam, hogy ha kialszik a tűz, hálózsákban fekszem majd a matracon, egyik kezemben könyvvel, és olvasni fogok, amikor aztán elgémberednek az ujjaim, kidugom majd a másik kezemet. Addig fogok olvasni, míg csak le nem csukódik a szemem, és aztán sokáig, nagyon sokáig alszom majd.

De néha sokáig nem bírok elaludni, csak forgolódom a zsákban, félelem fog el, fojtogat, üvölteni szeretnék az iszonyattól. Olyankor, amikor rettegek, hogy eljönnek értem.

Vagy eszembe jut, hogy berendelnek a hitközségbe, és munkaszolgálatra küldenek, egyszer már behívtak, akkor nem küldtek el, de most biztosan elküldenek, mentik a bőrüket, nekik maguknak kéne menniük, muszáj hát küldeniük valakit, még ha csak ötvenegy kilót nyomok is, de mit érdekli ez őket, ott ülnek a jó meleg hivatalban, édes mindegy nekik, mi történik Josef Roubíček volt banktisztviselővel, mert efféle Roubíčekek mindig voltak és vannak.

Nem bírok aludni, próbálok olvasni, de a betűk összefolynak a szemem előtt, reszketek a hidegtől és a félelemtől, szeretném, ha most itt lennél velem, Růžena, együtt aludtunk a széles díványon, amikor eljöttél hozzám látogatóba, és reggel kávét főztél, behoztad nekem, hogy illatozott az a kávé, és hogy ropogott a kifli, odatelepedtél mellém, együtt kávéztunk, aztán én rágyújtottam, és sokáig heverésztem az ágyon, míg te a fürdőszobában mosakodtál. Biztosan elűznéd a félelmemet.

Kanalaztam a csontlevest és kikapirgáltam a velőt, száraz kenyeret tördeltem a levesbe. És ízlett a gulyás, pedig zsiradék nélkül készült a szaft, és nem lehetett húst látni benne. Volt egy igazi cigarettacsikkem, a dohányt összekevertem a tealevéllel, és jót füstöltem, melegem volt, mindenről megfeledkeztem, tudtam, hogy otthon vagyok, kellemesnek találtam a csupasz falakat, megszerettem a nedves foltot a mennyezeten, mert az is az enyém volt még.

„Köszönöm, Růžena”, mondtam, „köszönöm a társaságot, jót ebédeltem, és most melegem van, jó, hogy megtanítottál főzni a nyaralóban.”

Růžena nem felelt. Ültem a sötétben, nem akaródzott felállnom és felkattintanom a villanykapcsolót, de a dobkályhában parázslottak az izzó széndarabok, néztem őket, és szívtam a tealevelet, amibe belekevertem a vastag csikkből való dohányt.

KETTŐ

Aznap erdőről álmodtam. Sokáig, nagyon sokáig mentünk Růženával az erdőben, nem ismertük jól az utat, nem volt nálunk térkép, de nem törődtünk vele, gyalogoltunk és nevettünk, valahol csak véget ér az erdő. De az ösvény hirtelen eltűnt, az erdő elsötétedett, már nem láttuk a napot, szorongás fogott el, ledobtam a hátizsákomat, és leheveredtem a mohára. Růžena fölém hajolt. Valamiért szemrehányást tett nekem, nem értettem, miért, fazekakról és egy üstről beszélt, nem emlékeztem semmiféle üstre és fazekakra, azt mondtam neki, hogy cserbenhagyja a barátnője, Máňa, pletykákat terjeszt róla.

„Růžena”, kiáltottam, „te nem szeretsz engem.”

Egyszerre csak ott volt az üst, amelyről Růžena beszélt, egy rézüst, csak úgy csillogott-villogott, ilyet láttam annak idején kiskoromban a nagymamámnál, le akartam rántani a falról; az üst hatalmas volt, lábra állt, és egyenesen felém tartott, Růžena eltűnt, és én egyedül voltam az erdőben az üsttel, a lábam földbe gyökerezett, az üst meg csak masírozott előre, óriási dobbá változott, valaki hevesen verte, és közben kiabált, lehet, hogy maga a dob rikácsolt, aztán valahogy köddé vált, és én kezdtem felocsúdni az álomból, és magamhoz térve hallottam, hogy a kapunál valaki a nevemet kiabálja: „Rou-bíček, Rou-bíček.” Nem tudtam rögtön kimászni a zsákból, és a hang a kapunál tovább ordítozott, olyasvalaki lehet, akinek joga van így ordítozni, kászálódtam kifelé a zsákból, végre talpra ugrottam, és kinyitottam a kaput. Melegítőben voltam, nem kellett felöltöznöm.

– Maga a Roubíček? – kérdezte a kapuban álló férfi. – Az ember kikiabálhatja a tüdejét, csengője nincsen, aludt vagy mi? Fogja, levél a hitközségtől.

– Mondja, uram, nem tudja, mit akarnak?

– Én csak a postát hordom szét.

Csupán melegítő volt rajtam, fáztam, felszaladtam a lépcsőn, és közben megnéztem a behívót. Kilencre rendeltek be, már nem fogok tudni vizet feltenni a kávéhoz, sem egy kicsit felmelegedni a dobkályhánál, kénytelen leszek jeges vízben mosakodni, és átfagyva kimenni a dermesztő reggelbe, nem akaródzott levetnem a tréningruhát, jó meleg volt, de meg kellett mosakodnom, a víz égetett. Vágtam egy darab kenyeret és hozzá egy kis sovány sajtot.

„Ha lenne termoszom”, mondtam magamban, „tegnap este melegíthettem volna vizet, és most volna mivel felmelegíteni a gyomrom. Mennyivel jobb úgy bevillamosozni Prágába.”

Valamikor volt termoszom, de összetörtem, jó kis termosz volt, kirándulásokra vittem magammal, kitömtem mohával, egyszer leesett a székről, és eltörött.

Dideregtem a villamos pótkocsijában, fel-alá járkáltam egyik végéből a másikba, amíg még üres volt, aztán meg egy helyben toporogtam, elgémberedett a lábam, lyukas zokni volt rajtam és sárga, könnyű nyári félcipő. És úgy fáztam, hogy könnybe lábadt a szemem, bárcsak rágyújthatnék, hogy egy kicsit felmelegedjek, gondoltam sóvárogva, de nem volt cigarettám, nem sodorhattam magamnak teapótlóból, egyik büfébe se mehettem be melegedni a városban, mert mindenütt ott volt a felirat: „Tilos a belépés.”

Az utcán futottam, és már előre örültem, hogy az irodában meleg lesz. Bolyongtam a folyosókon, kerestem, aki berendelt. Négyemeletes ház volt tele emberrel, jöttek-mentek a lépcsőkön, ide-oda, fel-le, tolongtak a folyosókon, várakoztak az ajtók előtt. Zajongtak és futkostak, senki semmit sem tudott mondani nekem arról az ajtóról, ahová berendeltek, mindenki intézett valamit, mogorvák és barátságtalanok voltak, úgy tűnt, ellenségesen néznek rám, mert jött még egy ember, aki kér és akar valamit, így nem kerül sor a többiekre. Felmentem a negyedik emeletre, követtem azokat, akiknek láthatóan sietős volt a dolguk, azt gondoltam: Ezek az emberek bizonyára ugyanabba az irodába mennek, mint én. De egy kis ablakhoz igyekeztek, és láttam, hogy elvesznek egy-egy bögre teát, és megkavargatják a zsinegre kötött kiskanállal. Beálltam mögéjük, és vártam, hogy sorra kerüljek.

– Kérek egy bögrével – mondtam a kövér asszonyságnak, aki egy kondérból merte ki a teát.

Egy férfi állt mellette, és szúrós tekintettel mért végig.

– Besorolása? – sziszegte.

Nem tudtam válaszolni neki. Fogalmam sem volt, mi az a besorolás, csak egy kis pótteát akartam, meleget, édesítetlent, hogy leöblítsem torkomból a keserű ízt.

– Nem érti? Melyik osztályon dolgozik?

– Nem itt dolgozom. Csak egy kis teát szeretnék.

– Ez itt az alkalmazottaknak fenntartott büfé.

A mögöttem állók türelmetlenül lökdösni kezdtek, hogy menjek már arrébb, tanácstalanul álldogáltam, néztem a nagy kondér teát, amiből gyönyörűséges gőz gomolygott, és nyeltem sűrű nyálamat.

– Mozduljon már – kiáltottak rám.

Elléptem a kis ablaktól, és szemügyre vettem az embereket, akik kiabáltak velem, jól néztek ki, tele voltak hivatali buzgalommal, úgy tolongtak az ablaknál, mintha valami fontos feladatot hajtanának végre.

Igen, csupa hivatalnok, valamelyikük csak megmondja nekem, hol van az ajtó, amit keresek.

Kinéztem magamnak az egyiket, lassan szürcsölgette a teáját, és már benne volt a korban, mutattam neki a levelet.

– Menjen a másodikra, ott van a regisztráció, de hát ki van írva a földszinten, talán nem tud olvasni?

Odaálltam az ajtó elé a második emeleten, valóban egy sereg ember volt ott, és a „regisztráció” szón tűnődtem. Nem szerettem az idegen szavakat, mindig ellenségesek voltak. Sok kérdőívet töltöttem ki már, és kazalnyi kérdésre válaszoltam, mindig zavartan mosolyogtam, amikor arra kellett felelnem: „Miből él?” Honnan tudtam volna, hogy miből? Egyszer azt írtam be, hogy „támogatásból”, de nem volt igaz, senkitől sem kaptam támogatást, és az utolsó kérdőíven azt válaszoltam: „Csak úgy.”

A sorban mögöttem állók hallgatagok voltak, suttogva beszéltek egymás közt. Megkérdeztem a szomszédomat, meddig kell még várnunk.

– Hosszadalmas egy procedúra, és utána még el kell menni Střešovicébe is.

Střešovice volt az a szó, amelytől a legeslegjobban féltem, a hivatalt jelentette, aminek kényére-kedvére ki voltam szolgáltatva, titokzatos egy hivatal volt, ahol lábujjhegyen jártak, sok férfi, aki oda bement, többé nem tért vissza, és ha vissza is tért, nem a saját lábán…

Éhes voltam, de már el is feledkeztem róla, csak az a keserű íz maradt meg a számban. Csendben vártam.

„Růžena”, mondtam magamban, „rád is sokszor vártam, ugyanilyen csendben, bár nem tudtam, jössz-e, mégis vár-talak. Tudtam, hogy szívesen jönnél, ha tehetnéd, mert szeretsz engem. Amikor rád vártam, nem láttam semmit abból, ami körülöttem történt, talán egyedül voltam az utcán, de lehet, hogy emberek jöttek-mentek körülöttem és a villamosok jártak. Amikor megérkeztél, csak akkor jött mozgásba minden, és egyszer csak láttam az üzletek kirakatait meg a járókelőket, meghallottam a villamosok csörömpölését és az autók tülkölését.”

Lassan araszolt a sor, mindig három embert engedtek be, amikor másik három elment, próbáltam megfeledkezni a koszos folyosóról és a fáradtságról.

Először szilveszterkor találkoztam Růženával, nem volt partnerem, megbeszéltem František Stejskallal – mellette ültem a bankban –, hogy kiruccanunk valahová. Már sok helyen megfordultunk, mindenhol elüldögéltünk egy kicsit, és iszogattunk, egyáltalán nem voltunk részegek, épp csak jókedvünk kerekedett, és már nem is tudom, hogy kötöttünk ki a „Pokornýnál”. Ez amolyan átmenet volt egy bár és egy táncterem között, rossz dzsesszt játszottak, de volt egy attrakciójuk, egy hegedűs, aki átdobta a vállán a hegedűt, és a hátán pengette, lefeküdt a földre, fel-feldobta a hegedűt, és újra meg újra elkapta, a publikumnak nagyon tetszett.

Tömeg volt, nem akartam maradni, de František meglátta egy ismerősét, odaültünk hozzá, František azt mondta, hogy ő Jarka Pospíchal. Egy lány ült mellette, František Jarka feleségeként mutatta be. Růžena, mondta. Ránéztem, valami kedveset akartam mondani neki, jó hangulatban voltam, magas volt és karcsú, egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy férjes asszony, elevenen ragyogott a tekintete.

Jarka Pospíchalt, aki rendesen ki volt ütve, észre se vettem. Kiderült, hogy ő is banktisztviselő, de egy kis takarékpénztárban. Én Růženát néztem, és Jarkának – aki mintha tudomást sem vett volna rólunk – hirtelen megeredt a nyelve, nem figyeltem rá, csak Růženát bámultam merőn.

– Jöjjön táncolni – hívott, mintha évek óta ismernénk egymást, befurakodtunk a tömegbe, egymáshoz simultunk, mert rengetegen voltak, forgott velem a világ, és azt mondtam neki tánc közben:

– Růžena, szeretem magát.

– Én is magát!

És ahogy mondta, igaz volt, és nem mondhatott mást.

– Mozduljon már – kiáltott rám valaki hátulról, és csak most láttam, hogy szabad hely van előttem, és megint a koszos folyosón találtam magam, és megint éreztem a számban a keserű szárazságot. Tettem néhány lépést előre, és a falnak támaszkodtam. Arcokat láttam, csupa zöld és torz arcot. Megint egyedül voltam.

Körülnéztem, nem volt semmi, amin megállapodhatott volna a tekintetem, koszos folyosó, az ajtón felirat, amit tényleg nem tudtam elolvasni. Nem akartam ezeket az embereket nézni.

Mi akkor kicsit feldobva tértünk vissza a táncból, de František és Jarka észre sem vett bennünket.

– Růžena, maga férjes asszony – mondtam.

– Számít az valamit?

– Maga falusi lány – mondtam, de nem tudtam, miért.

– Mert érdes a kezem?

– Nem, nem úgy gondoltam – hebegtem-habogtam, és Růžena nevetett.

– Egyébként igaza van, vidéki vagyok, ott jártunk egy iskolába Jarkával.

Azt mondtam, én városi vagyok, de mindig egyedül voltam, meséltem magamról a zene és a terem lármája közepette, hogyan vettek magukhoz a nagynénémék, hogyan hánytorgattak fel minden rám költött fillért, és milyen gyorsan megszabadultak tőlem, miután állást szereztek nekem egy bankban.

Růžena hallgatott, és én nem tudtam, vajon érdekli-e, amit mesélek. Amikor felállt, megszorítottuk egymás kezét. Aztán betértünk egy olcsó kocsmába pacallevesre és egy feketére, hajnal felé járt, emberek ültek odabenn, és söröztek, le kellett ülnünk hozzájuk, egy harmonikás játszott, František és Jarka tompán meredtek az asztal alá, és elbóbiskoltak a pohár mellett.

Egymás mellett ültünk Růženával, és egy szót sem szóltunk. El akartam magyarázni neki, hogy ennek az egésznek semmi értelme, de valahogy mindent elfelejtettem, és inkább hallgattam. Szürke reggel volt, amikor elváltunk egymástól, a járdákat sár borította, és a tetőkről víz csöpögött, csak néztem Růžena után, ahogy elmegy Jarkával. Újra egyedül voltam, és lassan hazabandukoltam.

– Maga következik – bökött meg valaki hátulról.

Beléptem az ajtón, és odaadtam a hivatalnoknak a behívót.

– Roubíček Josef – betűzte lassan –, üljön le.