Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

Demon Dentist

Text © David Walliams 2013

Illustrations © Tony Ross 2013

Translation © Vereckei Andrea 2016

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd

The author/illustrator asserts the moral right to be identified as the author/illustrator of the work.

Fordította Vereckei Andrea

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Illusztrációk magyarítása Baksa Gáspár

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5633-23-2

Bimbózó gyermekemnek…

Köszikék:

Néhány nagyon impopukitens* köszike*.

Előszörkény* is, a káprarázatos* Tony Rossnak, amiért ismét életre keltette a szavaimat döbbenetikus* illusztrajzaival*.

Szintén köszike* a HarperCollins gyerekkönyvekért felelős vezetőjének, Ann-Janine Murtagh-nak, amiért hitességessége* volt bennem és a veséimben*.

A szerkesztőnek, Ruth Alltimesnak szintén köszikével* kardozom* aprógondlékos* szerkesztményéért*.

Kate Clarke és Elorine Grant egyaránt köszikét* érdemelnek az elhökkesztő* borító- és szövegdizájnosságért*.

Jelen vese* nyilvánoskodását* Geraldine Stroud és Sam White szervesítette*, köszike* úrhölgyeményeim!

Utolszorkány* pedig egy órjásbombasztik* köszike* ügynökömnek, Paul Stevensnek az Independentnél. Te vagy a legfrankóság*.

* VIGYÁZAT! Többszörösen összetett szavak és kifejezések!

Prológus

A városra sötétség borult. Fura dolgok történtek az éjszaka kellős közepén, amikor már mindenki aludt. A gyerekek lefekvéskor a párnájuk alá tették kipottyant tejfogukat, és izgatottan várták, hogy a fogtündér otthagyjon helyette egy pénzérmét. De mire reggel felébredtek, rettenetes dolgok lapultak a párnájuk alatt. Egy döglött meztelen csiga. Egy élő pók. Száz meg száz fülbemászó csúszott és mászott elő. Vagy valami még rosszabb. Sokkal-sokkal rosszabb…

Valaki – vagy valami – belopózott a szobájukba a sötétség óráiban, megkaparintotta a fogukat, és csak egy vérfagyasztó névjegykártyát hagyott hátra.

Mindez egyértelműen gonosz erők műve volt.

De vajon ki állhatott mögötte?

És hogyan tudott észrevétlenül besurranni a gyerekek szobájába?

És vajon mi lehetett a célja azzal a rengeteg foggal…?

Íme, a történet szereplői:

Alfi, a fiú, akinek rosszak a fogai

Papa, Alfi apukája

Gabi, a kicsi lány

Gyökér kisasszony, a fogorvosnő

Agyar, Gyökér kisasszony macskája

Nyúlontúl kisasszony, a természettudományok doktora

Mici néni, a szociális munkás

Rádzs, a hírlapárus

Tufa tizedes, a rendőr

Online, a fiú, aki sosem hagyja abba a csetelést

Monoton úr, az iskolaigazgató

Tarkobak úr, a drámatanár

Nyami mami asszony, az idős hölgy

1

Egy egyszerű fogfájás

Alfi utált fogorvoshoz járni, aminek következtében a fiú minden foga megsárgult. Amelyik nem sárgult meg, az megbarnult. Nyomot hagyott a fogain minden finomság, amelyet a gyerekek szeretnek, a fogorvosok pedig gyűlölnek. Az édességek, a szénsavas üdítők és a sok csokoládé. Azok a fogak pedig, amelyek se nem sárgultak meg, se nem barnultak meg, egyszerűen eltűntek a szájából. Kihullottak. Az egyik beleragadt egy tejkaramellába és ottmaradt. A többi különféle gyümölcs ízű rágócukorkáknak esett áldozatul. Így nézett ki az ifjú Alfi, amikor mosolygott…

Legfőképpen azért, mert ez a tizenkét éves fiú egészen kicsi kora óta nem járt fogorvosnál.

Alfi hatéves volt, amikor utoljára elment a fogorvoshoz. Az egész egy egyszerű fogfájással kezdődött, csakhogy rémségesen végződött. A fogorvos, Hajdanábandanában úr egy vénségesen vén öregember volt. Jó szándék ide vagy oda, Hajdanábandanában úrnak már sok évvel azelőtt nyugdíjba kellett volna vonulnia. A fogorvos leginkább egy teknőcre hasonlított, méghozzá egy ilyenre, mint ez itt.

Vastag szemüveget viselt, ami úgy fölnagyította a szemét, hogy mindkettő akkorának tűnt, mint egy-egy teniszlabda. Hajdanábandanában úr közölte Alfival, hogy a kérdéses fog annyira szuvas, hogy már a tömés sem segítene rajta, így hát sajnálatos módon nincs más választása, ki kell húznia.

A fogorvos húzta és húzta és húzta a fogat óriási fémfogójával. De a fog csak nem akart kijönni. Hajdanábandanában úr még a lábát is nekifeszítette a széknek Alfi feje mellett, hogy megtámassza magát, és könnyebben ki tudja rántani a fogat. De a fog így sem akart kijönni.

A vénséges vén fogorvos ekkor megkérte a még nála is öregebb asszisztensét, hogy segítsen neki. Utasította Rátarti kisasszonyt, hogy kapaszkodjon a karjába, és rántsa meg olyan erősen, ahogyan csak tudja. De a fog még így sem akart kijönni.

Hamarosan megkérték Gömböc kisasszonyt, a termetes recepcióst, hogy jöjjön be, és ő is segítsen. Gömböc kisasszony egymagában többet nyomott, mint Hajdanábandanában úr és Rátarti kisasszony együttvéve. De hiába húzta ő is, a fog csak nem akart megmozdulni.

Ekkor támadt a fogorvosnak egy ötlete, és utasította Rátarti kisasszonyt, hogy hozzon neki egy darabot a különösen vastag fogselyemből. A fogselyem egyik végét gondosan rákötötte a fogra, a másikat pedig áthurkolta Gömböc kisasszony termetes derekán. Majd utasította a gömbölyded recepcióst, hogy háromra ugorjon ki az ablakon. De hiába ugrott ki Gömböc kisasszony az ablakon, mert a fog csak nem akart moccanni.

Miközben szegény Alfi holtra váltan várt sorsára a fogorvosi székben, Hajdanábandanában úr kiment a váróterembe erősítésért. Odakint időközben egyre gyűltek a páciensek, akik mind arra vártak, hogy végre bejussanak a fogorvoshoz. Végül őket is behívták, hogy segítsenek. A fiatalokat és az öregeket, a kövéreket és a soványakat egytől egyig beterelték, mert az idős fogorvosnak minden segítségre szüksége volt.

De hiába erőlködött a huzivonigálók{1} hosszas láncolata és serege, a fog bizony egy tapodtat sem mozdult. Szegény Alfi már rettentő nyomorúságosan érezte magát. A foghúzással járó fájdalom százszor rosszabb volt, mint maga a fogfájás.

Hajdanábandanában úr azonban eltökélte, hogy véghezviszi, amit elkezdett. A jócskán megizzadt és megszomjazott fogorvos nagyot kortyolt a szájvízből, aztán, amilyen szorosan csak tudta, megmarkolta a fogót. Hosszú napoknak, heteknek, sőt hónapoknak tűnő idő után Alfi fülsiketítő hangot hallott:

R R R R R R R R R R R R R R R R R R E E E E E E E E E E E E E E E E E E E E E E E CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS CS S S S!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

A fogorvos olyan erősen szorította a fogót, hogy összeroppantotta a fogat, amely ezernyi apró szilánkra robbant szét Alfi szájában.

Mire végre véget ért a megpróbáltatás, Hajdanábandanában úr és valamennyi segítője egymás hegyén-hátán hevert a fogorvosi szoba padlóján.

– Szép munkát végeztünk! – jelentette ki a fogorvos, miután az asszisztense, Rátarti kisasszony talpra segítette. – Ó, micsoda egy makacs, semmirekellő kis fog volt!

Mindeközben Alfi szép lassan rádöbbent valamire. Még mindig fájt a foga.

A fogorvos tévedésből egy másik fogát húzta ki!

2

Mesék birodalma

Alfi kirohant a fogorvosi rendelőből, és rohant, ahogy csak a lába bírta. Azon a végzetes délutánon a fiú megfogadta, hogy soha, de soha többé nem megy fogorvoshoz. Nem is ment. Újabb és újabb időpontokat kapott, de egyikre sem ment el. Az évek alatt egy zsákra való levelet küldött neki a fogorvos, de Alfi mindegyiket elrejtette a papája elől.

Alfi ugyanis egyedül élt a papájával. A fiú édesanyja Alfi születése közben meghalt. Alfi nem is ismerte őt. Néha rátört a szomorúság, és hiányzott neki a mamája, de aztán arra gondolt, hogyan hiányozhatna neki bárki is, akivel még soha nem találkozott.

Amikor újabb értesítést kapott a fogorvostól, a fiú csöndben áthúzta az egyik széket a konyhapadlón. Alfi a korához képest alacsony volt. Az igazság az, hogy valójában ő volt a második legalacsonyabb fiú az iskolájukban. Így hát lábujjhegyen kellett egyensúlyoznia a széken, hogy elérje a konyhaszekrény tetejét, ahová a leveleket eldugta. Mostanra már legalább száz levél lapult a szekrény tetején, és Alfi tudta, hogy a papája nem érheti el őket. Azért nem, mert Alfi papája évek óta betegeskedett, és egy ideje tolószékbe kényszerült.

A betegség előtt Alfi papája szénbányászként dolgozott. Nagydarab, erős ember volt, aki szeretett dolgozni a tárnában és gondoskodni imádott fiáról. Csakhogy a bányában töltött évekért szörnyű árat fizetett: megbetegedett a tüdeje. Alfi papája büszke ember volt, és éveken át titkolta a betegségét. Egyre keményebben és keményebben dolgozott, hogy minél több és több szenet fejtsen ki, még túlórát is vállalt, hogy meg tudjanak élni a fizetéséből. A tüdeje viszont egyre betegebb lett, egyre nehezebben és nehezebben kapott levegőt, míg egy délután összeesett a tárnában. Amikor az édesapja végül magához tért a kórházban, az orvosok közölték vele, hogy soha többé nem mehet le a bányába. „Ha még egyszer szénpor kerül a tüdejébe, az örökre végezhet vele”, mondták neki. Ahogy múltak az évek, Alfi papájának az állapota tovább romlott. Már az sem volt lehetséges, hogy másik munkahelyet keressen, sőt már a legegyszerűbb feladatok is nehézséget okoztak neki, alig tudta például megkötni a cipőfűzőjét. Alfi édesapja hamarosan kerekes székben tudott csak közlekedni.

Mivel Alfinak nem voltak testvérei, egyedül kellett gondoskodnia a papájáról. Amellett, hogy iskolába járt és megírta a házi feladatát, ő végezte a bevásárlást, a takarítást, a főzést és a mosogatást is. Alfi azonban sohasem panaszkodott. Teljes szívéből szerette az édesapját.

Lehet, hogy a papája teste megtört, de a jókedve nem hagyta el. Nagyon szeretett történeteket mesélni. „Idehallgass, kölyök…”, fogott bele mindig.

Alfi imádta, amikor a papája így szólította. Ilyenkor egy öreg kutya képe jelent meg a szemei előtt, amint szorosan összebújik aprócska kölykével, és ez mindig melegséggel töltötte el, amitől biztonságban érezte magát.

„Ide hallgass, kölyök…”, mondta mindig a papája, „nem kell mást tenned, csak hunyd le a szemed, és higgy benne!”

Kicsi házikójukból az apja izgalmas felfedezőutakra vitte a fiát. Varázsszőnyegen repültek, az óceánok mélyére merültek, sőt az is előfordult, hogy karókat döftek át vámpírok szívén.

A mesék színpompás, kitalált birodalmában kalandoztak, több millió mérföldnyire saját, fekete-fehér valóságuktól.

– Vigyél el újra a kísértetjárta házba, papa! – könyörgött a fiú.

– Lehet, kölyök, hogy ma elutazunk az ódon kísértetkastélyba – incselkedett a férfi Alfival.

– Kérlek, kérlek, kérlek! – könyörgött csillogó szemmel Alfi.

Apa és fia ekkor lehunyták a szemüket, és fényes nappal álmodozni kezdtek.

• Elmentek egy napra horgászni Skóciába, és kifogták a Loch Ness-i szörnyet.

• Megmászták a Himaláját, ahol szemtől szembe találták magukat a himalájai jetivel.

• Megöltek egy óriási, tűzokádó sárkányt.

• Elrejtőztek egy kalózhajó fedélzetén, de mint a potyautasoknak általában, nekik is az lett a büntetésük, hogy végig kellett sétálniuk a pallón, végül gyönyörűséges sellők mentették meg őket a vízbefulladástól.

• Megdörzsöltek egy varázslámpát, és megidéztek egy dzsinnt, aki cserébe azzal jutalmazta meg őket, hogy három-három kívánságukat teljesítette, bár az apa végül megengedte a fiának, hogy helyette is kívánjon hármat.

• Meglovagolták Pegazust, a görög mitológiából ismert szárnyas lovat.

• Felmásztak egy indán az Óriások Földjére, ahol találkoztak egy szörnyen éhes Küklopsszal, akinek a tökéletes tízórairól alkotott elképzelése veszélyesen emlékeztetett egy véznácska, tizenkét éves fiúra. Alfit végül az apja mentette meg.

• Leszálltak a Holdon egy saját készítésű rakétán, így ők lettek az első apa-fiú páros, akik eljutottak a bolygóra.

• Egész éjjel egy vérszomjas farkasember elől menekültek az erdőn át.

A képzelet birodalmában jártak. Alfi és a papája kalandjaiban bármi megtörténhetett, nem ismerték a lehetetlent. Semmi sem állhatott az útjukba. Semmi.

Bár ahogy Alfi cseperedett, egyre nehezebben tudta maga elé képzelni a dolgokat. Miközben az édesapja mesélt, a fiú időnként kinyitotta a szemét, elkalandozott a figyelme, és arra gondolt, milyen jó lenne, ha ő is egész éjjel számítógépes játékokat játszhatna, mint a többi gyerek az új iskolában, ahová járt.

– Csak hunyd le a szemed, kölyök, és higgy benne… – fogott bele papa. Alfi azonban kezdte úgy érezni, hogy tizenkettő, sőt majdnem tizenhárom évesen már túl öreg ahhoz, hogy higgyen a varázslatokban, a mesékben és a kitalált lényekben.

Hamarosan azonban rá kellett jönnie, mekkorát tévedett.

3

Fehérebb a fehérnél

Az iskola valamennyi alsó tagozatos osztálya a csarnokban gyülekezett. A több száz gyerek hosszú sorokban, székeken ülve várta, hogy megérkezzen a vendégelőadó. Alfi iskolájába soha nem látogatott el egyetlen érdekes ember sem. A tavalyi díjkiosztó ünnepségen például egy férfi volt a díszvendég, aki kukoricapelyhes dobozokat készített. A beszéde annyira unalmas volt, hogy még ő maga is elszunyókált közben egyszer-egyszer.

Úgy volt, hogy a mai napon a város új fogorvosa tart beszédet. Arról tart majd előadást, hogy a fogait mindenkinek ápolnia kell. Nem ígérkezett fergetegesen izgalmas témának, de Alfi arra gondolt, így legalább lóghatnak néhány óráról. Mivel Alfi cseppet sem kedvelte a fogorvosokat, a legutolsó sorba ült, piszkos és elrongyolódott iskolai egyenruhájában. Az inge, amely egykoron fehér volt, mára elszürkült. A pulcsiján egyik lyuk a másikat érte. A zakója több helyen kiszakadt. A nadrágját látványosan kinőtte. Ennek ellenére a papája arra tanította Alfit, hogy büszkén viselje az iskolai egyenruháját, és a fiú kirojtosodott nyakkendőjén mindig tökéletes csomó díszelgett.

Az Alfi mellett álló székre is lerogyott egy gyerek, az egyetlen az iskolában, aki még nála is alacsonyabb volt. Egy aprócska lány, akit úgy hívtak, hogy Gabi. A kislány szemlátomást szégyenlős volt, még soha senki sem hallotta beszélni, noha már egy éve ide járt ő is. Gabi többnyire elrejtőzött bozontos hajtincseinek függönye mögé, és senkivel még csak egy pillantást sem váltott. Amikor végre minden gyerek abbahagyta a bolondozást, és leült, az igazgató fellépett a színpadra. Ha valaha rendeztek volna vetélkedőt, hogy megtalálják azt az embert, aki a lehető legalkalmatlanabb arra, hogy igazgató legyen, Monoton úr biztosan az első helyen végzett volna. Félt a gyerekektől, félt a tanároktól, sőt még a saját árnyékától is. Ha a munkája nem illett Monoton úrhoz, a vezetékneve annál inkább. A cipője, a zoknija, a nadrágja, az öve, az inge, a nyakkendője, a zakója, a haja, sőt még a szeme is a szürke valamelyik árnyalatában játszott.

Monoton úr lefedte a szürke teljes színskáláját.

– R-r-r-rajta, he-he-he-helyezk-k-k-kedjetek el…

Monoton úr mindig dadogott, ha izgult. És semmitől sem izgult jobban, mintha az egész iskola előtt kellett beszélnie. A szóbeszéd szerint, egyszer régen, amikor a tanfelügyelő ellátogatott az iskolába, Monoton úr elrejtőzött az íróasztala alá, és lábzsámolynak tettette magát.

– Azt m-m-mondtam, he-he-he-helyezk-k-k-kedjetek el… – ismételte meg.

A gyerekek azonban egyre hangosabban lármáztak. Gabi ebben a pillanatban felállt a székére, és amilyen hangosan csak tudta, elkiáltotta magát:

– RAJTA! ADJUNK A VÉN KETYÓSNAK EGY ESÉLYT!

Bár a szavak megválasztása nem volt éppen hízelgő, az igazgató mintha egy pillanatra elmosolyodott volna, és a gyerekek egy csapásra elcsendesedtek. Mindenki Gabit bámulta, miközben visszaült a helyére. A kislányt most az ünnepelt hírességek különös ragyogása vette körül.

– Remek… – folytatta Monoton úr szürke, monoton hangon. – Bár a „vén” jelzőt egy kicsit túlzásnak tartom, azért köszönöm, Gabriella. Most pedig abban a ritka élvezetben lehet részetek, hogy a város új fogorvosa elmondja nektek, hogyan ápoljátok a fogaitokat. K-k-kérek egy óriási tapsot a cso-cso-csodás Gy-Gy-Gyökér ki-ki-kisasszonynak…

Az igazgató lemenekült a színpadról, távozását rövid taps követte. Egy kellemetlen, nyikorgó hang azonban, amely a terem végéből hangzott fel, gyorsan véget vetett az ünneplésnek. Egyik gyerek a másik után fordult hátra. Egy hölgy egy kerekeken guruló, fém zsúrkocsit tolt át a székek kettévált tengerén. Az egyik kerék beragadt, és olyan élesen csikorgott a fapadlón, hogy az ember úgy érezte, elviselhetetlen a hang, így néhány gyerek még be is dugta a fülét. Leginkább ahhoz hasonlított, mint amikor valaki végighúzza a körmét egy palatáblán.

Az első, ami feltűnt Gyökér kisasszonyon, az a foga volt. Amikor mosolygott, a világ legvakítóbb, legfehérebb fogai villantak elő. Fehérebbek voltak a fehérnél, és tökéletesen hibátlannak látszottak. Annyira hibátlannak, hogy az ember gyanakodni kezdett, talán nem is igaziak. A második dolog, ami feltűnt benne, hogy a kisasszony hihetetlenül magasra nőtt. Hosszú, vékony lábai voltak, távolról úgy nézett ki, mintha gólyalábakon járna. Fehér laboratóriumi köpenyt viselt, olyat, mint a kémiatanárok szoktak, amikor kísérleteznek. A köpeny alá fehér blúzt és hozzáillő fehér, bő szoknyát vett fel. Amikor Gyökér kisasszony elhaladt mellette, Alfi lenézett a fogorvosnő cipőjére, és meglátott rajta egy hatalmas, vörös foltot.

„Vér lenne?”, töprengett Alfi.

Gyökér kisasszony egészen világosszőke, már-már fehér haját tökéletes, lakkozott kontyba fogva viselte, amilyet csak királynők és miniszterelnöknők fején lát az ember. A „konty” leginkább egy fagylaltra emlékeztetett, természetesen roletti nélkül.

Bizonyos fényviszonyok mellett Gyökér kisasszony nagyon öregnek látszott. A vonásai élesek és határozottak voltak, a bőre pedig fehér, mint a hó. A fogorvosnő azonban rengeteg sminket kent az arcára, úgyhogy lehetetlen volt eldönteni, hány éves valójában.

50?

90?

900?

A kisasszony végre a terem elejébe ért. Szembefordult a gyerekekkel és elmosolyodott. Az alacsonyan járó téli nap besütött a nagy ablakokon, visszaverődött a fogairól, és az első sorokban ülők a szemük elé kapták a kezüket.

– Jó reggelt, gyerekek! – köszöntötte őket vidáman. Gyökér kisasszony úgy kántált, mintha egy mondókát mondana. A gyerekek egy emberként nyögtek fel, amikor meghallották, hogy megint úgy beszélnek velük, mintha kis pisisek lennének.

– Azt mondtam, jó reggelt, gyerekek… – ismételte meg a fogorvosnő, miközben rájuk szegezte éles tekintetét. Hamarosan egy pisszenést sem lehetett hallani. Aztán a teremben ülő diákok kórusban azt felelték:

– Jó reggelt!

– Engedjétek meg, hogy bemutatkozzam! Én leszek az új fogorvosotok. A nevem Gyökér kisasszony, de minden kis betegemtől azt kérem, hogy szólítson Maminak.

Alfi és Gabi hitetlenkedő pillantást váltottak.

– Szóval, hallhatnék egy hangos „Helló, Mamit”? Háromra! Egy, kettő, három…

Gyökér kisasszony némán tátogott, miközben a gyerekek az orruk alatt mormolták:

– Helló, Mami!

– Kitűnő! Képzeljétek, gyerekek, épp, amikor a városba jöttem, egy roppant sajnálatos baleset érte Hajdanábandanában urat. Szegényke egyenesen rázuhant az egyik fogorvosi eszközre. Ó, micsoda szerencsétlenség! Természetesen felesleges lenne belemenni a részletekbe, éppen elég, ha annyit mondok, hogy amikor rátaláltak Hajdanábandanában úrra, a földön feküdt a rendelőben egy óriási vértócsa kellős közepén. A fogászati szike mélyen belefúródott a szívébe…

A teremre néma csend ereszkedett. Alfi nagyot nyelt. Még csak elképzelni is borzasztó volt. Mert ugyan lehet, hogy Hajdanábandanában úr öreg volt, és reszketeg, de vajon lehetséges, hogy véletlenül szíven szúrta magát az egyik szikével?

– Mami azt szeretné, ha mindannyian egy perces néma csönddel adóznátok Hajdanábandanában úr emlékének. Hunyjátok be a szemeteket, gyerekek! Mindenki! Nincs kukucskálás!

Alfi nem bízott a kisasszonyban. Ahogyan Gabi sem.

Mindketten úgy tettek, mintha szorosan becsuknák a szemüket, de közben lestek. A két szemhéja közt, az apró résen át Alfi valami nagyon fura dologra figyelt fel. Ahelyett, hogy Gyökér kisasszony ott maradt volna a széksorok előtt, és maga is lehunyta volna a szemét, lábujjhegyen körbeosont a teremben, és ellenőrizte a gyerekek fogait. Amikor Alfihoz ért, aki a leghátsó sorban ült, a fiú szorosan behunyta a szemét, mert félt, hogy bajba kerül. A fogorvosnő hosszasan szemlélhette a fogsorát, mert a fiú egy ideig az arcán érezte a nő hideg leheletét, mielőtt az lábujjhegyen visszalopakodott a terem másik végébe.

– Letelt az egy perc! – jelentette ki Gyökér kisasszony. – Köszönöm, gyerekek, most már kinyithatjátok a szemeteket.

Alfi és Gabi újra egymásra néztek. Egyedül ők ketten voltak szemtanúi a fogorvos különös viselkedésének…

4

Feketébb a feketénél

‒ Természetesen Hajdanábandanában úr szörnyen fog hiányozni – zárta le a témát Gyökér kisasszony. – De én, az új fogorvosotok megkérdeztem az iskola csodálatos igazgatóját, hogy eljöhetek-e ma hozzátok. Mami minden lehetőséget szeretne megadni nektek, hogy jobban megismerjétek, hogy aztán egyesével, személyesen is fogadhasson titeket a rendelőjében. Most pedig egy icurka-picurka kérdést szeretnék feltenni nektek. Hányan vannak köztetek, gyerekek, akik nem szeretnek fogorvoshoz járni?

Egy kivétellel az összes gyerek feltette a kezét. Igazából egyik sem örült, ha fogorvoshoz kellett mennie. Legfeljebb beletörődtek. Az egyetlen fiú, aki nem tette fel a kezét, annyira belemerült a csetelésbe, hogy meg sem hallotta a kérdést.

Alfi olyan magasra nyújtotta a kezét, amennyire csak bírta.

– Ó! Milyen sok kéz! Ha-ha! – nevetett fel Gyökér kisasszony, bár a nevetése egyáltalán nem úgy hangzott, mintha mulatságosnak találná a dolgot. – És hányan vannak köztetek, akik tényleg NAGYON NAGYON NAGYON utálnak fogorvoshoz járni? – kántálta éneklő hangján.

A legtöbb kéz a levegőben maradt, és Alfi igazából még fel is emelkedett a székről, hogy az ő keze legyen a legmagasabban. Miután tévedésből az egyik jó fogát húzták ki, senki, de senki nem gyűlölt jobban fogorvoshoz járni, mint ő.

– Ho-ho-ho-hó! – mondta a fogorvos.

– Ki a csuda mond olyat, hogy „ho-ho-ho-hó”? – kérdezte suttogva Alfi Gabitól.

– Annyira béna! – súgta vissza a kislány.

– Gyerekek, Mami azért van ma itt, hogy elmondja nektek, egyáltalán nincs mitől félnetek… – A szavai visszhangoztak a levegőben. Ha megnyugtatónak akart hangzani, hát nem sikerült. A nő éppen ellenkező hatást ért el azzal, ahogyan beszélt. Az igazság az, hogy a hangja határozottan megnyugtatótlanul{2} csengett.

– Most pedig egy önkéntesre lesz szükségem, kezeket fel! – mondta a fogorvosnő. A kis praclik, amelyek eddig mind fenn nyújtózkodtak a levegőben, most hirtelen eltűntek, leereszkedtek, méghozzá jócskán és teljesen. A félreértések elkerülése végett, Alfi egészen a lábáig engedte a két kezét. Ha még egy kicsit lejjebb nyúl, a föld alá kerülnek. Azt akarta, hogy a nullánál is kisebb legyen az esélye annak, hogy őt választja ki a fogorvosnő.

– Senki? – kérdezte Gyökér kisasszony.

Még a stréberek és a hencegők is néma csendben várakoztak.

– Rajta, gyerekek, hiszen nem harapok! – A fogorvosnő elmosolyodott, és rájuk villantotta vakítóan fehér fogait.

– Ki járt már nagyon-nagyon régen fogorvosnál? – kérdezte negédesen.

A diákok össze-összesúgtak, és a nyakukat tekergették. Hamarosan több száz szempár meredt Alfira. Az iskolában mindenkinek feltűntek a fiú rossz és hiányos fogai. Akár turistalátványosságnak is beillettek volna. Akár saját kávézót, vagy ajándékboltot is nyithattak volna.

A fogorvos pillantása követte a gyerekek tekintetét, végül megállapodott Alfin.

– Ó, persze, gondoltam, hogy te vagy az! – Gyökér kisasszony hosszú, vékony, bütykös ujjával egyenesen rá mutatott. – Te, fiam. Gyere csak szépen ide, Mamihoz!

Alfi remegő lábakkal kivánszorgott a terem elejébe, és életében először belenézett a fogorvosnő szemébe. Gyökér kisasszony szeme fekete volt. Az olajnál is feketébb. Feketébb, mint a szén. Feketébb, mint a legfeketébb fekete.

Egyszóval, fekete.

A nő hosszan, szúrósan bámult a fiú szemébe.

– Ne félj, gyermekem… ‒ mondta végül.

Semmi sem rémisztőbb annál, mint amikor azt mondják az embernek, hogy ne féljen.

– Engedd meg Maminak, hogy hadd vessen egy aprócska pillantást a fogacskáidra…

Alfi összeszorította a száját.

– Tátsd ki a szád, kisfiam!

Alfi hirtelen úgy érezte, muszáj engedelmeskednie, és pontosan azt tennie, amit a fogorvosnő mond neki. Kinyitotta a száját, a kisasszony pedig belenézett.

– Ó! – nyögött föl a nő kéjesen. – Szörnyen undorítóak!

Az alsó tagozatos diákok erre egyszerre kezdtek hahotázni:

HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA HA…!!!

Kivéve két gyereket: Gabit, aki szomorúan nézte a kegyetlen jelenetet, és Online-t, aki még mindig csetelt, így észre sem vette, mi zajlik körülötte.

– Ó, aranyom, ó, aranyom! Mi is a neved, gyermekem? – érdeklődött a fogorvosnő.

– Alfi, Gyö-gyö-kér k-k-kisasszony… – hebegett a fiú.

– Szólíts csak Maminak!

Alfi a világ minden kincséért sem szólított volna senkit így, legkevésbé ezt a nőt.

– És a vezetékneved? – folytatta Gyökér kisasszony a kérdezősködést.

– Griffith.

– Hát, ifjú Alfi Griffith, neked időpontot kell kérned, és minél hamarabb el kell jönnöd hozzám, a rendelőbe.

Alfit még a hideg is kirázta a gondolatra. Megfogadta, hogy soha többé nem megy fogorvos közelébe, amíg csak él.

– Szereted az ajándékokat, gyermekem?

Mint minden gyerek, Alfi is imádta az ajándékokat.

– I-i-igen… – felelte.

– Hát, Mami hozott neked egy apró ajándékot. Mivel annyira jó fiú voltál, tessék, ingyen elvehetsz egyet a saját készítésű fogkrémemből.

Azzal a fogorvos felkapott a kerekes asztalról egy vastag, fehér tubust, amelyre nagy, piros betűkkel a következő feliratot nyomtatták: MAMI FOGKRÉMJE.

Alá pedig kisebb, fekete betűkkel ezt: „Mami imádja a fogaidat.”

– És kapsz egyet a különleges fogkeféimből is. Melyiket szereted jobban, Alfi Griffith? A lágy vagy a kemény sörtéjűt?

A fiú egész életében ugyanazt a fogkefét használta. Fogalma sem volt, vajon egykor lágy lehetett-e vagy kemény. Mostanra már csak egyetlen magányos sörte árválkodott rajta. Gyakorlatilag sörtéstelen{3} volt.

– Nekem mindegy…

– Akkor egy finom puhát adok neked – jelentette ki a fogorvos.

A zsúrkocsiról hirtelen előkerült egy csillogó, fehér, MAMI FOGKEFÉJE feliratú fogkefe. A végén szúrósan drótszerű sörték meredeztek. Alfi végighúzta rajtuk az ujját, és összerezzent. Olyan volt, mintha egy sündisznót simogatott volna meg.

Kezében a fogkefével és a tubussal Alfi úgy festett, mint azok a legörbült szájú kisgyerekek, akiket időnként az állatkertben látni, és akiket úgy szembesítenek a pókoktól való félelmükkel, hogy a kezükbe nyomnak egy óriási, szőrös tarantulát.

– A mihamarabbi viszontlátásra, Alfi!

„Na, abból nem eszel!”, gondolta Alfi.

– Ó, dehogynem… – suttogta a nő, mintha csak olvasni tudott volna a gondolataiban.

5

Különleges nyalánkságok

– Most pedig légy jó fiú, és szaporán menj vissza a helyedre! – parancsolt rá Gyökér kisasszony. Alfi engedelmeskedett. Nem mert senkinek a szemébe nézni, félt az újabb megaláztatástól, ezért lehajtott fejjel kullogott vissza a székéhez.

– Most pedig, gyerekek – folytatta a nő –, ki szeretne még ajándékot kapni? Van nálam egy kis édesség.

Több száz kéz emelkedett a magasba, és a terem hamarosan visszhangzott az izgatott gyerekek zsibongásától.

– De az édességtől nem romlik el a fogunk? – kiabált Gabi.

Gyökér kisasszony rámeredt a kicsi lányra, és elmosolyodott.

– Ó, milyen bátor kislány vagy! Hogy hívnak, gyermekem?

A lány habozott.

– Gabi.

– Gyerekek, az ifjú Gabriellának igaza van. A hagyományos édességektől igenis elromlik a fogunk. De nem ezektől! Ezektől nem! Mami édességei különlegesek. Az én édességeim teljesen cukormentesek, úgyhogy annyit ehettek belőlük, amennyit csak akartok. – Azzal előhúzott a zsúrkocsi aljából egy tálcát, majd lerántotta a ráterített fehér terítőt. Alatta óriási halom, élénk színű nyalánkság tornyosult. Volt ott csokoládé, meg csokoládé, meg még több csokoládé. Grillázs és tejkaramella. Szopogatós cukorka és rágócukorka. Gyümölcsös és mentás drazsék. Szájban olvadó édességek. Ropogós édességek. Pezsgős édességek. Robbanócukorkák.

– Gyertek csak, gyerekek! Ne féljetek! Gyertek, és vegyetek Mami különleges nyalánkságaiból!

Egy szemvillanás sem telt belé, és a gyerekek lerohanták Mamit, mohón nyújtogatták előre a kezüket, hogy felmarkoljanak egy-egy adag finomságot. De bármennyit is markoltak, vagy tömtek a szájukba és a zsebeikbe a mohó kisfiúk és kislányok, úgy tűnt, csak még több lesz a tálcán.

És több.

És több.

– Vegyetek csak, amennyi jólesik! – harsogta túl Gyökér kisasszony a hangzavart. – Tudok még többet varázsolni!

Alfi csak most vette észre, hogy Gabi úgy ül a helyén, mint akit odaszögeztek.

– Te nem veszel? – kérdezte.

Gabi megrázta a fejét.

– Nem.

– Miért nem?

– Te soha nem hallottad azt a mesét a két testvérről, akik elmentek az erdőbe, és találtak ott egy mézeskalács házikót?

Alfi meglepődött, hogy a kislány képzelete ilyen messzire merészkedik.

– Jancsi és Juliska? Persze hogy hallottam, ezt a történetet mindenki ismeri, de ez csak egy buta tündérmese.

Gabi odafordult hozzá, és mereven a szemébe nézett.

– Nem buta. És az, hogy tündérmese, még nem jelenti azt, hogy soha nem történt meg – jelentette ki, majd visszafordult, és újra a fogorvosra szegezte a tekintetét, aki szélesen mosolygott elővillantva hihetetlenül fehér fogait, miközben a gyerekek telitömték a zsebeiket édességgel. Minél több nyalánkságot vettek el a gyerekek, annál több és több és több lett a tálcán.

Csak egyetlen fiú nem moccant a helyéről. Online. Még most is csetelt.

Aznap délután hazafelé menet Alfi a lehető leghamarabb meg akart szabadulni a Gyökér kisasszonytól kapott ajándékoktól. Egy csöppet sem bízott a fogorvosnőben. Volt benne valami szörnyen nyugtalanító. Az a vörös folt a cipőjén, a lopakodás az egyperces, néma gyász alatt a teremben és azok a cukormentes édességek, amelyek soha nem fogytak el, és túl jók voltak ahhoz, hogy igaziak legyenek. Így hát Alfi, amikor a hídon haladt át a csatorna felett, megállt. Előhúzta a fogkefét és a fogkrémet a zakója zsebéből. Megvizsgálta a feliratot, MAMI FOGKRÉMJE és MAMI FOGKEFÉJE. A márkanév olyan megnyugtatóan csengett! Hogy nem bízhat az ember egy olyan termékben, amit így neveztek el?

A fiú lecsavarta a tubus kupakját. Ragacsos, sárga trutymó kígyózott elő belőle. Orrfacsaró, hányásra emlékeztető szaga volt. Egy kisebb adag lecsöppent belőle a földre. Sziszegett és sistergett, ahogyan sav módjára marni kezdte a követ. „Mi lehet ebben a fogkrémben?”, töprengett Alfi. Ekkor vette észre, hogy a paszta még mindig szivárog a tubusból. Veszélyesen közel kacskaringózott az ujjaihoz. Egy csipetnyi a bőrére csöppent, és azonnal égetni kezdte.

– Aú! – kiáltott fel a fiú. Villámgyorsan behajította a fogkrémet a csatornába, és a tubus nagyot csobbant a vízben. A fiú nézte, ahogy elsüllyed. Aztán a másik kezében tartott fogkefére tévedt a tekintete, amelyet szintén Gyökér kisasszony adott neki. A sörték úgy meredeztek a felső végén, mintha arra tervezték volna őket, hogy szétkaristolják az ember fogait. A fogkefét is belehajította a csatornába.

Alfi elindult, de alig tett néhány lépést, amikor fura zajt hallott maga mögött. Megtorpant. Visszapillantott, és meglátta, hogy a híd alatt a csatorna vize vadul fortyog és bugyborékol. Mintha egy minivulkán készült volna kitörni. A fiú elborzadva nézte, ahogy döglött halak bukkannak a víz felszínére és sodródnak szerteszét. Egy falka iskolás gyerek haladt el mellette, nevetgélve és tréfálkozva, a szájuk teli volt Mami csokoládéjával és grillázsával meg gyümölcsös rágócukorkájával. Mohón habzsolták, ropogtatták és rágcsálták az édességeket, és Alfi úgy látta, ennél boldogabbak már nem is lehetnének.

„Ha Mami fogkrémje képes elpusztítani a halakat”, gondolta Alfi, „vajon mi a csuda lehet Mami különleges édességeiben?”

6

A betolakodó

– Te bizonyára Alfréd vagy – mennydörgött egy hang, amikor a fiú belépett a város széli telken álló kicsi, düledező ház ajtaján.

– Maga kicsoda? – támadt rá a fiú az idegenre. Alfi nagyon féltette a papáját, és nem szerette, ha idegenek jönnek látogatóba hozzájuk.

A nappaliban egy rikító színű ruhákba öltözött hölgy ücsörgött az édesapjával. A termetes nő elterült a kétszemélyes, ütött-kopott kanapén, majdnem az egészet elfoglalta. A ruhadarabok színkavalkádja (sárga kendő, rózsaszínű, csíkos cicanadrág, zöld felső és fényes, hupikék esőkabát) nem illett a kicsi, szürke szobába. Ha őszinték akarunk lenni, igazából sehová sem illett volna.

Alfi papája a sarokban ült, a tolószékében, térdén egy foszladozó, skót mintás gyapjútakaróval. A házikóban hideg volt. A központi fűtést évekkel ezelőtt kikapcsolták. Igazság szerint a pici házikó az összedőlés határán állt. Amióta Alfi papája kerekes székbe kényszerült, a ház évről évre elhanyagoltabb lett. Ha esett az eső, a víz becsorgott a tetőn. Az ablakok megrepedtek, és a falakat egészen a plafonig penész lepte.

– Ó, fiam, ő itt… – édesapja alig hallhatóan levegőt vett – …Mici néni. Mici néni szociális munkás.

– Micsoda? – kérdezte Alfi, aki meglehetősen gorombán bámult a betolakodóra.

– Miattam ne aggódj, fiatalember, ha-ha! – harsogott a nagydarab, vidám asszonyság, miközben alaposan felverte az egyik párnát, aztán bedugta Alfi papájának a háta mögé. – A tanácstól jöttem. A szociális munkásoknak az a dolguk, hogy segítsenek.

– Köszönjük, de nincs szükségünk segítségre – jelentette ki Alfi. – Én bárki másnál jobban tudok gondoskodni a papámról, nem igaz, papa?

Az apja rámosolygott Alfira, de nem szólt egy szót sem.

– Biztos vagyok benne, hogy ez így is van! – felelte Mici néni mosolyogva. – Erről jut eszembe, örülök, hogy megismerhetlek, fiatalember – mondta előrenyújtva egyik dundi, párnás kezét. Az ujjai úgy néztek ki, mintha ékszerekkel teliaggatott kolbászok lennének. Alfi a kolbászokra meredt.

– Ha kezet nyújtanak, fiam, fogadd el! Légy jó fiú! – kérlelte az apja.

Alfi vonakodva hagyta, hogy a nő megfogja a kezét. Mici néni szorosan megragadta, és olyan hevesen megrázta, hogy a fiú azt hitte, szegény karja mindjárt kiszakad a helyéből. A nő csuklóján sorakozó színes műanyag karkötők hangosan csirr-csörögtek{4}.

– Most pedig, ifjú Alfréd, kérhetnénk egy csésze teát? – harsogta Mici néni.

– Igen, egy kis tea csodás lenne, fiam – unszolta Alfit a papája. – Akkor mind leülhetnénk, és egy jót beszélgethetnénk.

– Kávét nem ihatok, az egyből átszalad rajtam! Ha-ha – tette hozzá Mici néni.

Alfi egy pillanatra sem vette le a szemét a szociális munkásról, miközben kihátrált a nappaliból, hogy elkészítse a teát. Apa és fia mindennap megittak egy csésze teát, amikor Alfi hazaért az iskolából. Ilyenkor előkészítette a tálcát, és rátett két csészét. Amióta az eszét tudta, mindig csak két csészét.

Az egyik dolog, amit az apjától tanult, hogy bármilyen szegények is voltak, mégis büszkén hódoltak az élet egyszerű élvezeteinek. Ezért Alfi igyekezett, hogy minden a lehető legtökéletesebb legyen. Amikor a kannában forrni kezdett a víz, elővett egy csorba kis teás kancsót, aminek hiányzott a teteje, és a tálcára készítette, amelyet az iskolai büféből csent el. Aztán elővett két csészét a konyhaszekrényből. Az egész házban összesen két csésze volt csak, Alfinak tehát improvizálnia kellett. Végül talált egy lágytojástartót, és azt is a tálcára tette. Annak a korty teának, amit ő iszik, ez is elég lesz. A tejkiöntő fénykorában mártásos tálkaként funkcionált, Alfi egy jótékonysági boltban vásárolta fillérekért. Végül, de nem utolsósorban, a fiú elővett egy törött tányért, és rátett három lejárt szavatosságú csokoládés kekszet. A helyi hírlapárus adott neki egy csomaggal ajándékba valamelyik nap, amikor a fiú különösen éhesnek látszott.

Alfi büszke mosollyal lépett be a nappaliba, kezében a tálcával. Óvatosan letette a dohányzóasztalra (ami igazából egy feje tetejére állított papírdoboz volt, csak ők hívták a papájával dohányzóasztalnak).

– Az apukád nagyon sokat mesélt rólad, ifjú Alfréd – mondta Mici néni teliköpködve a szőnyeget kekszmorzsákkal, sőt még a függönyökre is jutott belőlük, ahogyan beszélt. Hangosan szürcsölt a teájából, hogy leöblítse a maradék morzsát a torkáról.

– Ááh! – sóhajtott, aztán megnyalta csillogó, rózsaszínűre festett ajkait. – Már sokkal jobb. Alig váááárom, hogy jobban megismerjelek…

Miközben Mici néni beszélt, Alfi mosolyogni próbált, és belekortyolt a lágytojástartóba öntött teájába, mindeközben úgy érezte magát, mint egy aprócska óriás. Mici néni a fiút fürkészte. Közelebb csúszott hozzá a kanapén, nagy kövér arcát egészen Alfi arcához tolta, és úgy vizslatta őt, mint egy víziló, amelyiknek az orrára röppent egy kismadár.

– Te jó atyaég! Nézzenek oda! Milyenek ennek a fiúnak a fokai?

– A micsodáim?

– A fokaid!

– A fokaim? – ismételte Alfi értetlenül.

– Igen, fiú… – felelte a szociális munkás dühösen. – A FOKAID!

– Szerintem Mici néni a fogaidra gondol… – kockáztatta meg a papája.

– Igen, én is ezt mondtam – fakadt ki a nő. – A FOKAID! EF-O-GÉ-A-I-DÉ, FOKAID!

– Jól van, jól van. Mi van a fokaimmal, akarom mondani, fogaimmal? – kérdezte Alfi, majd gyorsan becsukta a száját, hogy ne lehessen látni őket. Nagyon is tisztában volt azzal, hogy egyhamar nem kérik meg arra, hogy fogkrémreklámban szerepeljen, de azért még nem hullott ki mind. Legalábbis egyelőre.

– Nem, nem és nem, ez így nem lesz jó! Ó, te jó ég! Ez így egyáltalán nem lesz jó! Szociális munkásként az első dolgom az lesz, hogy…

– Igen? – nyelt egyet a fiú, jól sejtve, mi következik.

– …időpontot egyeztetek a fogorvossal!

7

Titkok

Alfi esdekelve a papájára nézett, hajítsa már ki ezt az idegesítő nőt. Most. A papája azonban odafordult az asszonyhoz, igaz, hunyorognia kellett a rikító színkavalkád miatt.

– Szerintem ez nagyon jó ötlet. Nem szeretném, ha még több foga kihullana a tizenharmadik születésnapja előtt.

– Ha-ha! Hát, ne is! – nevetett Mici néni. – Ezt senki nem szeretné. Gyorsan elmegyünk a fogorvoshoz, és az majd rendbe teszi a fokait.

Azzal kérdezés nélkül kivette a tányérból a harmadik csokoládés kekszet. Ez volt az utolsó darab. Már kezdett penészesedni, és Alfi az utolsó tíz percben le sem vette róla a szemét. Ma este ez lett volna a vacsorája. Mici néni azonban egyben lenyelte az egészet, majd újra beleszürcsölt a teájába.

– SSSSZZZZZZZÖÖ ÖÖÖÖRRRRRCCCCCSS!!!!

Körbenyalta a száját, és nagyot sóhajtott.

– Ááááááhhhhhh!!!!!!!

Bár a szociális munkás még csak másodszorra adta elő teaivó szörcsáááh{5} szertartását, Alfi már most sem tudta véka alá rejteni, mennyire szörnyen idegesítőnek találja. A papája törte meg a kínos csendet.

– Ugye milyen csodás, hogy látogatónk érkezett, Alfi?

A fiú egy szót sem válaszolt.

Mici néni újra szürcsölt egyet és megint ááázott{6}, majd megkérdezte:

– Van még esetleg ebből a fincsi kekszből, ha-ha? – A mondatok végén mindig felnevetett, és Alfi ezt is roppant idegesítőnek találta.

– Igen – mondta papa. – Kell lennie még egy keksznek a dobozban, ugye, Alfi?

A fiú azonban csendben ült, és meredten nézte a rikító, tarkabarka ruhákba öltözött nőt, aki folyamatosan rágcsált.

– Nos? – sürgette a papája. – Menj, hozz még egy kekszet a kedves hölgynek!

– Ha lehet, csokoládésat kérek, ha-ha! – tette hozzá Mici néni jókedvűen. – Csúnya dolog, tudom. Hogy így elhíztam! De ha egyszer imádom a csokis kekszet!

Alfi lassan felállt és kicammogott a konyhába. Tudta, hogy van még egy utolsó csokoládés keksz a dobozban, csakhogy azt másnap vacsorára tartogatta. El akarta felezni a papájával. Amikor a karcolásokkal teli és foltosra kopott tükörhöz ért az előszobában, Alfi megtorpant. A haja tele volt nyállal átitatott kekszdarabkákkal, melyek a szociális munkás szájából fröcsögtek szét.

– Nagyon büszke lehet a fiára, Kriffit úr – mondta Mici néni. Alfi jól hallotta őket az előszobából.

– A nevem Griffith…

– Én is ezt mondtam! Kriffith.

– Griffith… – ismételte meg papa.

– Igen! – csattant fel a nő kétségbeesetten.  – GÉ-ER-I-EF-EF-I-ESZ. Kriffith!

– Nos, ööö, igen, természetesen nagyon büszke vagyok a kölykömre – zihálta Alfi papája. A hosszabb mondatok után kapkodva vette a levegőt.

– A kölykére?

– Néha így szólítom, kedvességből.

– Értem.

– Annyira ügyesen gondoskodott rólam az elmúlt években. Az egész élete abból áll csak, hogy rólam gondoskodik. De… – Alfi papája halkabban folytatta – nem árultam el neki, de a múlt héten elestem, amíg iskolában volt. Nem akartam megijeszteni.

– Hm, igen. Ezt megértem.

Alfi picivel közelebb lépett az ajtóhoz. Feszülten hallgatta, amiről a felnőttek beszéltek.

– Nem kaptam levegőt és egyszerűen elájultam. Kiestem a tolószékből. A padlóra zuhantam a fürdőszobában. Mentővel vittek be a kórházba. Egy csomó vizsgálatot elvégeztek rajtam.

– Ó, és…? – Mici néni hangja megtelt aggodalommal.

– Nos, ööö… – Alfi papája keresgélte a megfelelő szavakat.

– Csak nyugodtan, Kriffith úr.

– Nos, az orvosok azt mondták, hogy tovább romlott a légzésem, és hamarosan…

– Ó, ne! – Mici néninek elakadt a lélegzete.

Alfi hallotta, hogy az édesapja sírva fakad. Szívszaggató volt.

– Tessék, Kriffith úr, itt egy zsebkendő – mondta a szociális munkás nagyon kedvesen.

Alfi mély levegőt vett. Legszívesebben ő is sírva fakadt volna, amikor meghallotta, hogy a papája sír. De a benne rejlő büszke férfi felülkerekedett, és szipogva legyűrte a könnyeket.

– Ne aggódjon, minket, Griffitheket kemény fából faragtak. Már az elődeim is ilyenek voltak. Én húsz éven át dolgoztam a bányában. Ahogyan előttem az apám, és előtte az ő apja. De most beteg vagyok. És az én szegény, kicsi kölyköm képtelen egyedül megbirkózni a feladattal…

– Nagyon okos döntést hozott, Kriffith úr – szólalt meg Mici néni. – Örülök, hogy végül úgy döntött, hogy felhívja a tanácsot. Csak sajnálom, hogy nem korábban tette. És ne feledje, azért vagyok itt, hogy segítsek magának és a fiának!

Alfi kővé dermedten állt az előszobában. A papájának megvolt az a szokása, hogy a rossz híreket megtartotta magának. Nem beszélt a növekvő adósságokról, sem arról, hogy lefoglalták a tévéjüket és a hűtőjüket, ahogyan arról sem, hogy romlik az egészsége. Alfi úgy érezte, mindent ő tud meg utoljára.

Bár nagyon közel álltak egymáshoz, az igazság az, hogy Alfi életében is voltak olyan fejezetek, amelyekről nem számolt be az édesapjának. Hogy a nagyobb fiúk bántották az iskolában, amiért „úgy öltözik, mint egy csavargó”.

Hogy ott tartották az iskolában büntetésből, mert nem csinálta meg a házi feladatát. Előző éjszaka ugyanis a házukat takarította és kifutott az időből.

Hogy az igazgató rajtakapta, amikor „ellógott” a suliból. Igazából csak korábban eljött, mert el kellett jutnia a szomszéd kisvárosba, mielőtt bezártak volna a boltok, hogy új kereket szerezzen a papája kerekes székére.

Alfi úgy gondolta, éppen elég baja van az édesapjának, nem akarta, hogy még miatta is aggódjon.

Bárhogy is küszködött, miután kihallgatta a nappaliban folyó beszélgetést, kibuggyantak a könnyei. Pedig ő is Griffith. Erős és büszke. De a könnyei ezúttal legyőzték. Forró, sós cseppek gördültek végig az arcán. Bármi is történt, Alfi eddig hitt abban, hogy egy szép napon a papája jobban lesz. Most viszont szembe kellett néznie az igazsággal.

8

Foksor

– Alfi?! – kiáltott ki a papája a nappaliból. – Hozod már azt a kekszet az új barátunknak, Mici néninek?

Alfi lábujjhegyen végiglopakodott az előszobán, bement a konyhába, ahol gyorsan tenni-venni kezdett. Kihallgatott valamit, amit soha nem lett volna szabad hallania. És most úgy kellett tennie, mintha nem tudna semmit.

– Majd én megnézem, Kriffith úr – állt fel a szociális munkás.

– Ha már itt tartunk, kedves Mici… a nevem Griffith – ismételte Alfi papája.

– Én is ezt mondtam – csóválta a fejét Mici néni. – Kriffith – azzal végigviharzott az előszobán. Alfi nem akarta, hogy az idegen sírni lássa. Nem szerette, ha feldúltnak látták. Mivel édesanya nélkül nőtt fel, Alfi életében sokkal több volt a szomorúság, mint más gyerekek életében. Ezért hamar megtanulta eltitkolni az érzéseit, és olyan mélyre eltemetni, hogy senki se láthassa őket. A szíve köré vastag falat épített.

Alfi gyorsan megtörölte a szemét zakója ujjával.

– Nos, ifjú Alfréd, találtál még kekszet? – kíváncsiskodott Mici néni. A fiú háttal állt neki, és nem is fordult meg. Abban reménykedett, hogy ha nyer egy kis időt, nyoma sem marad a sírásnak, és kivörösödött, foltos arca újra a megszokott lesz.

Mici néni azonban megérezte, hogy valami nincs rendben.

– Alfréd? Alfréd? Jól vagy, legényke?

A fiú gyorsan előkapta az ütött-kopott kekszes dobozt a konyhaszekrényből, és gorombán a nő orra elé tartotta anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Tessék! Egye meg az utolsót! Vagy nem kell?

Mici néni lassan megrázta fejét, aztán tekintete a szekrény tetején tornyosuló, hatalmas levélkupacra tévedt.

– Hát azok meg micsodák ott fent? – kérdezte.

– Milyen azok? – kérdezte a fiú. Alfi hátrafordult, és csak most döbbent rá, hogy a nő a fogorvos leveleire gondol, melyeket már több éve a szekrény tetején rejtegetett.

– Azok? Ja, az csak szemét – hazudta.

– Hát, ha csak szemét, akkor majd én segítek beledobni a kukába. – Mici néninek ugyanis megvolt a magához való esze.

Már nyúlt is, hogy leszedje a leveleket. Mielőtt Alfi akár egy szót szólhatott volna, át is futott közülük néhányat. A fiú titka egy szemvillanás alatt lelepleződött.

– Jé, ki gondolta volna! Mindegyiket a fogorvos küldte. Ó, kedves Alfréd, hiszen évek óta nem jártál fogorvosnál! – kiáltott fel a szociális munkás. – Tudom, hogy a rám bízott gyerekek közül sokan félnek a fogorvostól, de bízzál bennem!

Alfi kitépte a nő kezéből a leveleket.

– Elég volt! Ne üsse bele mások dolgába az orrát! – kiáltotta. – Szeretem a papámat, és bárki másnál jobban tudok vigyázni rá. Jobban, mint maga. Jobban, mint akárki. Szóval miért nem sétál ki azon az ajtón most rögtön, és nem jön vissza soha többet? Hagyjon minket békén!

Mici néni csak nézte Alfit, akit majd szétvetett a méreg, és várta, hogy lecsillapodjon. Aztán lassan oldalra hajtotta a fejét. Amióta szociális munkásként dolgozott, tucatnyi nehezen kezelhető gyerekkel találkozott az évek során, de egyik sem volt olyan eltökélt és bátor, mint ez a fiú. Nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt.

– Kérlek, Alfréd, higgy nekem, azért vagyok itt, hogy segítsek neked és az édesapádnak! Tudom, hogy ezt nem lesz könnyű elfogadnod. Tudom, hogy most valószínűleg gyűlölsz engem…

A fiú egy szót sem szólt, és ez árulkodóbb volt mindennél.

– De ki tudja, Alfréd, lehet, hogy idővel megkedvelsz majd. Egy nap akár még barátok is lehetünk.

Alfi gúnyosan elfintorodott a gondolatra.

– Most pedig, fiatalember, miért nem ülünk le, és beszélgetünk egy kicsit?

A fiú képtelen volt tovább magában tartani a dühét.

– Semmi, de semmi megbeszélnivalóm nincs MAGÁVAL! – kiabálta, majd keresztül furakodott a nő mellett a szűk konyhában, és átviharzott az előszobán.

Éppen beért a szobájába, amikor meghallotta, hogy Mici néni utánakiált:

– Kérlek, Alfréd…

De a fiú fittyet sem hányt rá, bevágta maga mögött az ajtót, és még be is zárta. Alfi leroskadt az ágyára. Mérgében szorosan behunyta a szemét. És akkor hallotta, hogy valaki finoman kopogtat az ajtón.

KOP. KOP. KOP.

Még a kopogása is bosszantotta.

– Alfréd? – suttogta Mici. – Én vagyok az.

Alfi hallgatott.

– Csak azt akarom mondani, hogy most elmegyek – folytatta Mici néni, mintha mi sem történt volna. – De holnap reggel az lesz az első dolgom, hogy felhívom a fogorvost a fokaid miatt. Azt hallottam, hogy egy nagyon kedves, Gyökér nevű hölgy lett az új fogorvosunk. Pá-pá!

Alfinak elakadt a lélegzete. Bárki, csak ne az a nő…

9

Senkinek egy szót se!

Másnap reggel, amikor Alfi kinyitotta az iskolában a szekrényét, egy cédulát talált benne, amit valaki becsúsztatott az ajtó alatt. Névtelen levél volt, és újságpapírból kivágott betűkből ez állt rajta:

A kazánház az iskola pincéjében volt. Mindenki tudta, hogy gyerekeknek szigorúan tilos oda belépni. Alfi hátrapillantott, hogy ellenőrizze, senki sem látja, majd lelopakodott a csigalépcsőn a pincébe.

–  olvasta Alfi, miközben lassan lenyomta a kilincset, és a súlyos ajtó nyikorogva kitárult. Odabent sötét volt, csak az óriási kazán sistergett és csörömpölt hangosan, de odafönt ebből semmit sem lehetett hallani. Sőt, azt sem hallották volna meg, ha valaki sikolt. Alfi érezte, hogy megborzong. Félt. Lehet, hogy azért csalogatták ide, hogy csapdába csalják? A kazán mögül ekkor előlépett egy alak. Egy alacsony, bozontos hajú alak.

– Gabi! – sóhajtott megkönnyebbülten Alfi. – Miért itt találkozunk? Ha ránk talál egy tanár, nagy bajba kerülünk.

– Halkabban! – csitította a lány. – Sose tudhatod, nem hallgatózik-e valaki. Gyere, támasszuk az ajtónak azt a régi táblát, hogy senki se tudjon bejönni!

Alfi engedelmeskedett. Gabi még egyszer ellenőrizte az ajtót, aztán a nyirkos és piszkos földön kiteregetett egy óriási papírlapot.

Letérdeltek, úgy tanulmányozták. Alfi felismerte a város óriási térképét. Gabi rajzolta, és különböző színű tollakkal jegyzeteket írt néhány ház mellé. A lány rámutatott a térképre:

– Két héttel ezelőtt. November tizedike. Barna Samu, egy darázsfészek. November tizenkettő. Kovács Lili, cicakaki. Ugyanaznap éjjel Krizsa Tomi, egy szemölcsös lábon hordott, szutykos, lyukas zokni…

Alfi összezavarodott.

– Mi ez az egész? – kérdezte.

– November tizenhárom. Péntek. Forgalmas éjszaka volt. Az egész várost keresztül-kasul járta. Szép Aladár, egy döglött vipera.

– Az ikerlányok, Galántai Réka és Tamara, egy óriási darab alvadt vér. Eredete ismeretlen. Lehet, hogy nem is embertől származik.

– Villás Doma, szárnyashangya-tojások. Arra ébredt, hogy a szobájában több ezer szárnyas hangya zümmög.

– Nem értem, miről beszélsz – motyogta Alfi.

– És az éjjel nálam is járt. Kiesett a fogam, miután… khm, hetek óta mozgattam, és betettem a párnám alá, mint mindig. Mit gondolsz, mit találtam ott, amikor felébredtem?

– Ööö… nem tudom.

– Egy denevérszárnyat!

– Ne!

– De! És még csapkodott!

Alfi képtelen volt elhinni, amit hallott. A lányból csak úgy ömlöttek a szavak. Nem lehetett megállítani.

– Tehát reggel az volt az első dolgom, hogy elkezdtem kérdezősködni az iskolában, és megtudtam, hogy az egész városban ez történik. Több gyereket is célba vettek tegnap éjjel, itt, itt, itt meg itt… – hadarta Gabi, miközben sorban rábökött a házakra a térképen. – És egyre szörnyűbb dolgok történtek. Egy borzmancs, egy meztelen csiga, az egyik szegény lány párnája alatt rengeteg százlábú csúszott-mászott, a másiké alatt meg egy gennyes géz…

A fiú nem bírta tovább, kirázta a hideg.

– Ez undorító!

– Bármi is legyen, ez még csak a kezdet.

– De ki teszi ezt? – kérdezte Alfi.

A kislány megrázta a fejét. A haja ide-oda repkedett.

– Senki sem tudja. Senki, akivel beszéltem, nem látott, nem hallott semmit. Csak akkor szembesültek a rémségekkel, amikor reggel felébredtek, és arra számítottak, hogy egy fényes pénzérmét találnak a párnájuk alatt.

– És te? Te sem láttál semmit az éjjel?

– Semmit – felelte Gabi. – Este mindig bezárom a szobám ajtaját. A tizenhetedik emeleten van a lakásunk, szerinted hogyan tudtak bejutni?

Alfi egy pillanatra elgondolkozott.

– Lehet, hogy berepültek! – közölte Gabi határozottan.

Alfi nem bírta tovább, elnevette magát. Úgy érezte, hogy a lánynak túlságosan is élénk a fantáziája.

– Ne már, Gabi! Ez lehetetlen!

Gabi ránézett.

– Semmi sem lehetetlen, Alfi!

A fiút azonban még nem győzte meg.

– Talán az lenne a legjobb, ha ezt a térképet elvinnénk az igazgatóhoz.

Most a kislányon volt a sor, hogy nevessen.

– Monotonhoz? – kérdezte gúnyosan. – Teljességgel használhatatlan. Még azt a rémséges fogorvost is beengedte az iskolába.

Alfi gondolatai egymást kergették.

– Csak nem gondolod, hogy a Gyökér volt?

Gabi egy pillanatra elgondolkodott.

– Nem. Hogy is lehetne? Ez a sok ház, szerteszét a városban, egyetlen éjszaka alatt. Egyetlen ember nem lenne képes rá.

– Nem, én is azt hiszem.

– De van benne valami nagyon furcsa – folytatta Gabi.

– Akárhogy is, MAMI FOGKRÉMJÉt semmi esetre se próbáld ki! Szétmarja a követ!

– Tessék? – kerekedett el a lány szeme. Újabb információval gazdagodott.

– Mondom. Lecseppent a hídra, és felmarta a követ. Bedobtam a csatornába, mire elpusztultak tőle a halak.

– Örülök, hogy nem voltam olyan buta, hogy vegyek belőle – közölte Gabi.

Alfinak egyáltalán nem volt az ínyére a lány megjegyzése.

– Gabi, engem Gyökér kényszerített arra, hogy elvegyem!

– Mindegy! – mosolygott a lány. Nyilvánvalóan élvezte, ha Alfit ugrathatta.

– Figyelj, egy csomó bizonyítékunk van! – határozta el magát a fiú. – Azt mondom, felejtsük el az igazgatót! Menjünk egyenesen a rendőrségre!

10

Sürgős rendőrségi ügy

– Szóval, srácok, tisztázzuk akkor, miről is van szó – sóhajtott fel Tufa tizedes. – Ha jól értem, egy gonosz, repülő fogtolvajszörnyről beszélünk.

A rendőr, aki ahhoz szokott, hogy gyorshajtással és szomszédok közti sövényvitákkal foglalkozzon, egy csöppet sem találta meggyőzőnek a gyerekek meséjét. Ahogy az iskola véget ért, Alfi és Gabi lélekszakadva a rendőrőrsre rohant. Most egy káprázatosan kivilágított szobában ültek, egy nem-túl-káprázatos-elméjű rendőr társaságában.

– Soha nem állítottam, hogy száz százalékig szörnyeteg! – felelte a lány.

Tufa fáradtan rázta meg a fejét.

– De lehetséges, hogy az?

A lány bólintott.

– És még soha senki sem látta. Ó, igen, és csak éjszaka jön elő! – gúnyolódott Tufa tizedes.

– Pontosan – válaszolta Gabi, és igyekezett összeszedni a bátorságát. Gyorsan kitekerte a térképet. – Nézze, uram! Ezek a gyerekek mind arra ébredtek, hogy valami rémséges dolog rejtőzik a párnájuk alatt.

A rendőr sebtében áttanulmányozta a térképet, de hajlíthatatlan maradt.

– Valószínűleg a bátyjuk vagy a nővérük tréfálta meg őket – jelentette ki végül.

– Elég beteg vicc, nem gondolja? – kérdezte Alfi nyersen.

– Nos, én, ööö…, azt hiszem, igen, ööö, egy kicsit durva… – hebegett a rendőr.

A fiú érezte, hogy sarokba szorította Tufa tizedest. Nem maradt más dolga, minthogy megadja neki a kegyelemdöfést.

– Mi mindketten arra gyanakszunk, hogy az új fogorvosnak, Gyökér kisasszonynak is köze van a dologhoz. Tegnap az iskolánkban járt, és adott egy tubussal ajándékba a különleges fogkrémjéből.

– Na, és? – kérdezte Tufa tizedes.

– Szétmarta a követ.

A rendőr szeme összeszűkült, és a homlokát ráncolta. A történetnek ez a része határozottan felkeltette az érdeklődését.

– És magatokkal hoztátok azt a fogkrémet, srácok?

Alfi maflán megrázta a fejét.

– Nem, ööö, én… beledobtam a csatornába.

Úgy tűnt, Tufa tizedes figyelmét sikerült egészen más irányba terelni ezzel a váratlan fordulattal.

– Szóval szemeteltél. Ez bűncselekmény. Ezért megbüntethetnélek!

– De… – tiltakozott Alfi.

– Nos, kölyök, ha te és a barátnőd nem bánjátok…

– Barátnőm? – Alfi elborzadt a gondolatra. Még soha nem volt barátnője, és pont abban a korban volt, amikor azt gondolta, hogy a lányok kínosan és szörnyen dinkák. Hogy kivétel nélkül minden lány dinkalina{7}.

– Nem a barátnőm! – tiltakozott.

– Sosem járnék vele! – vágott közbe Gabi.

– Jól van, na, jól van, na. Ha te és a barátod nem bánjátok, van egy sürgős rendőrségi ügyem.

– Mi lehet ennél sürgősebb? – csapott az asztalra Gabi.

A rendőrön látszott, hogy bosszús. Nem szokott hozzá, hogy így beszéljenek vele.

– Hát, ha már olyan kíváncsiak vagytok, egy nyolcvanéves nő várakozik a cellában. Az áruházban tartóztatták le, mert eldugott egy skót tojást a harisnyájába.

– Ó, elnézést kérünk! – gúnyolódott Gabi. – Nem tudtam, hogy egy profi bűnöző él közöttünk!

Alfi önelégülten elmosolyodott. Büszke volt az új barátjára, amiért ilyen szemtelen mert lenni. Tufa tizedes azonban előrelátható módon nem a vicces oldalát nézte a dolognak. Igazság szerint tajtékzott. Annyira kikelt magából, hogy felpattant, és azt üvöltötte:

KIFELÉ!

A két gyerek odakint ácsorgott a rendőrőrs előtt a dermesztő hidegben. Alfi vigasztalni próbálta Gabit.

– Naaa, Gabi, hiszen nem hibáztathatod! – mondta Alfi. – Úgy értem, az egész történet tényleg teljesen hihetetlen.

Még csak késő délután volt, de máris kezdett sötétedni. A kislány felnézett az égre, körülöttük csak úgy süvített a jeges téli szél.

– Ma este is le fognak csapni – mondta. A fejük felett rohanó fekete felhőkre meredt. – Érzem. Valahol a városban egy gyerek reggel sikoltozva fog felébredni…

11

A haditerv

– Késtél, fiam… – kiáltott ki a nappaliból a papája, amikor Alfi belépett a házuk ajtaján.

– Ó, én csak, öööö, bementem a sakkszakkörre – felelte Alfi. Nem éppen a legokosabb hazugság volt, hiszen Alfi még dámázni sem tudott, nem is beszélve a sakkról, de nem akarta, hogy a papája aggódjon. Ám amikor belépett a nappaliba, meglátta, hogy újra ott van Ő.

Mici néni.

Éppen a papája takaróját igazgatta.

– Jó hírem van, ifjú Alfréd – jelentette ki a szociális munkás.

– Mégpedig? – kérdezte a fiú. Remélte, hogy Mici néni külföldre költözik.

– Megbeszéltem egy időpontot a fokorvossal! – felelte Mici néni büszkén.

A fiú megborzongott.

– Ez tényleg jó hír, ugye, fiam? – szólalt meg a papája.

– Reggel felhívtam Gyökér kisasszonyt – folytatta Mici néni. – Azt mondta, emlékszik, hogy tegnap találkoztatok az iskolában. És még azt is mondta, ugyan teli van kis páciensekkel, de mivel a te fokaid annyira rosszak, holnap kettőkor hajlandó fogadni.

Másnap Alfinak dupla matekórája volt. A fiú utálta a matekot, de még a dupla matek, sőt a tripla matek, a NÉGYSZERES matek vagy a VÉGTELEN matek is jobb lett volna annál, mintsem hogy a fogait fúrják, tömjék, vagy éppen kihúzzák. Különösen Gyökér kisasszony.

– Jaj, Mici néni, annyira hálás vagyok! – hazudta Alfi.

– Hogy fogsz odajutni? – kérdezte a papája.

– Ne aggódj! Egyszerű lesz. Holnap iskola után fölszállok a buszra.

A városi buszok híresek voltak a megbízhatatlanságukról. Alfinak természetesen esze ágában sem volt a fogorvosnő közelébe menni, és tekintettel arra, hogy a buszok kiszámíthatatlanul közlekedtek, a lehetséges kifogások egész sora állt rendelkezésére, hogy megmagyarázza, miért nem jelent meg a megadott időpontban:

• Vártam és vártam, de a busz csak nem jött (régi, de jól bevált kifogás).

• Rossz buszra szálltam, amin egyébként éppen motorosok ugrattak át.

• A világ legkövérebb embere akart felszállni, mire a busz felborult.

• A buszt órákon át feltartották, mert megállt az állatkertnél, és egy csapat pingvin megpróbált feltotyogni rá, de egyik sem készítette elő a jegy árát, úgyhogy a vezető elvesztette a türelmét.

• Egy bankrablókból álló banda eltérítette a buszt, és Mexikóba irányította.

• A sofőr eltévedt, és a busz beragadt egy alacsony híd alá. Egy csapat tudósnak előbb miniatürizálni kellett a buszt, hogy folytathassa az útját, de ez persze beletelt egy kis időbe, mivel előbb fel kellett találniuk a miniatürizáló gépet.

• A szomszéd kutyája felfalta a buszt (ez inkább házi feladatnak válik be).

• A busz valójában egy Transzformátor volt, és a többi Transzformátorral együtt azért harcolt, hogy megszerezzék az uralmat a világegyetem felett. Másrészt az utat is több helyen felbontották.

• A busz defektet kapott, így meg kellett keresni a világ legerősebb emberét, hogy fölemelje a járművet, amíg kicserélik a kereket. Mivel az utasok közül senki sem tudta, ki a világ legerősebb embere, kénytelenek voltunk megrendezni a saját „A világ legerősebb embere” vetélkedőnket az út mentén, és a versenyzőknek olyan sok próbát kellett kiállniuk, hogy a rendezvény napokig elhúzódott.

• A buszt elnyelte egy tér-idő örvény, és több milliárd évvel később, a jövőbe kerültünk, amikor idegen lények uralkodnak a Földön (ezt a mentséget csak végső esetben használjuk).

Mici néni azonban gyanakodva méregette a fiút. Rengeteg nehezen kezelhető gyerekkel találkozott az évek során. A város teli volt Alfihoz hasonló kölykökkel, akik füllentettek és csaltak, csakhogy ne kelljen orvoshoz menniük, mert tetves a hajuk, fülzsír van a fülükben, vagy teli lettek szemölccsel, vagy rosszak a fogaik. Mici villámgyorsan kapcsolt.

– Nem, nem és nem, Alfréd! – vágta rá. – Nem kell busszal menned.

– Nem? – kérdezte meglepődve Alfi.

– Nem. Majd én elviszlek a mopedemmel.

– Annyira hálás vagyok, Mici néni! – szólalt meg Alfi papája.

– Ez is hozzátartozik a munkámhoz, Kriffith úr.

A szociális munkás mindjárt vázolta is a tervét:

Iskola után, 13 óra 30-kor felveszi Alfit a mopedjével. Mivel az út mindössze tizenöt perc, biztos, hogy nem késnek el. Sőt valószínűleg korábban oda fognak érni. Miután megérkeznek a fogorvoshoz, Mici néni maga kíséri fel a fiút. Így nem lesz lehetősége arra, hogy váratlan kitérővel ellátogasson a helyi édességboltba.

Aztán Mici néni megvárja, amíg Gyökér kisasszony végigkopogtatja Alfi fogait, és kér egy újabb időpontot.

Végül visszaviszi az iskolába. Még a dupla matekóráról sem kell lemaradnia!

Annyira alaposan végiggondolta! Hogyan is csúszhatna a számításába hiba?

Alfi az ablakból figyelte, ahogyan a szociális munkás, aki leginkább egy óriási, trópusi halhoz hasonlított, végigpöfögött az úton piros kis mopedjén.

A gépezet meglehetősen akadozó pöff-pöff-pöff hangot adott ki, ahogy elhajtott vele. Mici néni elég veszélyesen közlekedett. Kerülgette a parkoló autókat, átugratott a fekvőrendőrökön, végül fölemelte a motor elejét a levegőbe, és a hátsó keréken egyensúlyozott, mielőtt végképp eltűnt a fiú szeme elől.

– Nos, kölyök… – szólalt meg a papája jóval később, amikor már gyertyafénynél ültek a nappaliban. A villanyt évekkel ezelőtt kikapcsolták. – Készen állsz a ma esti kalandra?

– Igen, papa – felelte Alfi kötelességtudóan.

Pedig egyáltalán nem állt készen. Alfinak most sokkal komolyabb dolgokon járt az esze, mint a képzeletbeli utazás.

– Akkor csak hunyd le a szemed és higgy benne… – kérte a papája. Alfi felsóhajtott, és vonakodva lehunyta a szemét, de csak félig. Miközben az osztálytársai 3D-s filmeket néztek otthon, vagy a legújabb számítógépes játékokkal játszottak, neki itt kellett ülnie a félhomályban a papájával.

– Képzeld el, hogy egy régi kastélyban ülünk egy óriási, kerek, fából készült asztal körül. Súlyos páncélruhát viselünk. Az oldalunkon hosszú kardok lógnak. Lovagok vagyunk. Rajtunk kívül még tíz másik lovag ül az asztalnál. Artúr király idejében vagyunk, és mi ketten a Kerekasztal Lovagjai közé tartozunk. Most, te jössz, fiam…

Alfi gondolatai azonban máshol jártak. Annyi minden kavargott a fejében… a szörnyűségek, amik a városban történtek, és amiket Gabi felfedezett… a szociális munkás, aki mindenbe beleütötte az orrát… az időpont, amit azzal a rémséges, hátborzongató Gyökér kisasszonnyal megbeszéltek. Így hát Alfi, bár hallotta, amit a papája mesélt, nem figyelt oda.

– Oké, ööö, szóval, lovagok vagyunk, tehát, ööö… nem tudom…

Alfi papája hirtelen kinyitotta a szemét, és meglátta, hogy Alfi szeme is nyitva van.

– Mi a baj, fiam?

– Semmi, papa. Ne haragudj, de rengeteg tanulnivalóm van még! Dolgozatot fogunk írni.

A gyertya lángja erőtlenül imbolygott a sötétben, de így is elég világos volt ahhoz, hogy Alfi lássa, a papája nyugtalan. Az édesapja megfogta a kezét.

– Ugye, kölyök, elmondanád, ha valami baj lenne?

– Persze – felelte Alfi elhúzva a kezét. A gondolatai egymást kergették. Szó sem lehet arról, hogy akárcsak a fogorvosi rendelő közelébe menjen. Alfinak egy tervre volt szüksége. Méghozzá sürgősen.

12

A nagy terv

Alfi minden áldott nap korán kelt. Azért, mert nemcsak neki kellett elkészülnie, de gondoskodnia kellett a papájáról is. Ezért miután felvette az iskolai egyenruháját, segített a papájának is megmosakodni és felöltözni. Aztán elkészítette a reggelijüket. Ma reggelre már semmi más nem maradt a konyhaszekrényben, mint egy darab magányos, szikkadt kenyérhéj. A fiú az édesapjának adta a nagyobb darabot, de a papája gyorsan kicserélte a két tányért, amikor Alfi hátat fordított neki, hogy a fiáé legyen a nagyobbik darab.

– Ne felejtsd, ma Mici néni érted megy az iskola elé fél kettőre, és elvisz a fogorvoshoz – mondta a papája.

– Hogy is felejthetném el? – kérdezte a fiú.

– Rendes asszony. Még az iskolába is betelefonált helyettem, hogy szóljon a tanároknak.

– Ez kedves tőle – felelte Alfi mereven.

– Ne késs el!

– Ne aggódj, papa, időben ott leszek – hazudta a fiú, aztán megpuszilta a papája homlokát, ahogyan minden reggel tette, és elindult az iskolába.

Mivel éjszaka képtelen volt aludni, Alfi órákon át a terven törte a fejét. Egyszerű volt. Ördögien egyszerű.

A terv három részből állt:

1. 13 óra 29-kor Alfi elkéredzkedik a dupla matekról, hogy fogorvoshoz menjen.

2. Aztán ahelyett, hogy kisétálna az iskola elé, és találkozna Mici nénivel, elrejtőzik valahol. Az iskola nagy, biztos telis-teli van remek búvóhelyekkel. Elrejtőzhet például az élelmiszerraktárban, vagy akár a talált holmik kupaca alá, sőt az atlaszok mögé is bebújhat a könyvtárban. Bárhová, ahol ez a minden lében két kanál nő nem talál rá.

3. És elő sem jön mindaddig, amíg meg nem szólal a tanítás végét jelző csöngő, akkor viszont egyszerűen csatlakozik a hazafelé induló diákok csoportjához.

– Pssz!, Alfi…

A fiú körülnézett az iskolaudvaron, de nem látta, ki pisszegett.

– Psszt… A kukák mögött…

Még korán volt, és az udvaron hemzsegtek a gyerekek, akik csak most érkeztek. Alfi tétován megkerülte a kukákat, és megkönnyebbülve felsóhajtott, amikor meglátta, hogy a hang legújabb és legkisebb barátjától származik.

– Ó, szia, Gabi!

– Múlt éjjel újabb tizenhárom támadást jelentettek!

– Azta! – Alfinak elakadt a lélegzete.

– A gyerekek mindenfélét találtak a párnájuk alatt.

– Mégis miket?

– Frissen vágott kutyafarkát… egy szőrös bibircsókot… egy angolnát, amelyik még tekergőzött… És ma reggel… nem vettél észre semmi különöset? – kérdezte a kislány sejtelmesen.

– Mire gondolsz?

– A gyerekekre. Nézd csak meg őket!

Alfi kikukucskált a kukák mögül, és alaposan megnézte a társait. Elsőre nem vett észre semmi furát.

– Nem tudom… – mondta a fiú.

– Azt hittem, te más vagy, mint a többiek. Azt hittem, okosabb vagy…

Alfi eltökélte, hogy visszanyeri a lány megbecsülését. Jobban megnézte a gyerekeket, és észrevette, hogy jóval csendesebbek, mint máskor, és sokan az állukat fogják fájdalmas arccal.

– Fogfájás! – jelentette ki.

– Bingó! Helyben vagyunk! – sóhajtott Gabi.

– Nyilván a sok édességtől, amit Gyökér osztott szét közöttük.

– Nem mondod! – nézett rá a lány gúnyosan.

Alfi kezdte unni, hogy úgy beszélnek vele, mintha tökkelütött lenne.

– Befognád végre? Kezdesz nagyon idegesítő lenni!

Alfi megpróbálta összeszedni a gondolatait.

– Vagyis azok az édességek nyilván nem cukormentesek. Hanem teli vannak cukorral. De vajon miért csinálja ezt Gyökér? Csak hogy új pácienseket szerezzen?

– Vagy valami különösen gonosz és elvetemült tréfát eszelt ki? – töprengett Gabi.

Alfinak csak most jutott eszébe.

– Nem fogod elhinni, de a szociális munkásunk ma délutánra időpontot kért nekem Gyökérhez.

A kislány szája széles mosolyra húzódott.

– Hiszen ez pompás!

– Megőrültél? – kérdezte hitetlenkedve a fiú.

– Átkutathatod a rendelőjét, hátha találsz valamit, ami nyomra vezet minket. Lássuk, mi az, ami azt bizonyítja, hogy összefüggés van közte és a foglopások közt.

Alfi képtelen volt elhinni, amit hall.

– Te megőrültél? Az a nő halálra rémiszt. Én ugyan nem megyek a rendelőjének még csak a közelébe sem! Ki tudja, mire képes?

– Gyáva nyúl!

Alfi lenézett Gabira. Nem akarta elhinni, hogy „gyáva nyúlnak” nevezte őt:

Egy lány.

Aki csak tizenegy éves.

És legalább harminc centiméterrel alacsonyabb nála.

– Ismételd meg! – támadt rá.

Gabit nem olyan fából faragták, hogy egykönnyen megijedjen.

– Gyáva nyúl! Gyáva nyúl! Gyáva nyúl! – kötekedett a fiúval.

– Hé, detektív kisasszony! Te vagy az, aki annyira szeretne megtudni róla mindent! Miért nem mész oda te? – csúfolódott Alfi.

Gabi egy pillantással leszerelte.

– Lehet, hogy meg is teszem – mondta. Azzal hátat fordított a fiúnak, megrázta a haját, és besétált az iskola épületébe.

Aznap gyötrelmesen lassan vánszorgott az idő. Alfinak úgy tűnt, mintha minden óra tovább tartana a megszokottnál. A fiú csak várta és várta a dupla matekot, hogy végrehajthassa a nagy tervet. Szó sem lehet arról, hogy odamenjen Gyökér kisasszony rendelőjébe, és hagyja, hogy az a nő szabadon garázdálkodjon a szájában. És Alfit egy cseppet sem érdekelte, ha ezért valaki „gyáva nyúlnak” tartja.

Végül az óra mutatója 13 óra 29-et mutatott.

Alfi abban a másodpercben feltette a kezét, és megkérte, hogy engedjék el.

A matematikatanárát, Varga urat már tájékoztatta az iskolatitkár, hogy Alfinak aznap fogorvoshoz kell mennie, így hát elengedte.

– Igazán kiváló! Azt hiszem, itt az ideje, hogy megnézesd a fogaidat, Griffith – jelentette ki a tanár, mire az osztály kuncogni kezdett.

Alfi nem szólt egy szót sem. Felállt, összeszedte a könyveit, és kiment a teremből.

Bumm!

A terv óramű pontossággal működött.

Már nem maradt más dolga, minthogy találjon egy helyet, ahol elrejtőzhet. De villámgyorsan.

Alfi menet közben lopva ellenőrizte a takarítószeres szekrények kilincsét. A fene egye meg! Mindegyiket bezárták. Ahogy elhaladt az osztálytermek előtt, lehajolt, hogy elkerülje a tanárok fürkész tekintetét.

Az emeletre menet kinézett egy ablakon. A koszos üvegen át éppen rálátott az iskola óriási kapujára. Mici nénit lehetetlen volt nem észrevenni.

A termetes alak odakint állt az esőben, piros kis mopedje mellett. A nő rikító narancssárga anorákot viselt, amelyet ide-oda cibált a jeges téli szél. Úgy nézett ki, mint egy sátor, ami mindjárt leszakad a cövekekről és fölrepül az égbe. Alfi egy pillanatra lelkiismeret-furdalást érzett, hogy a szociális munkás ebben az embertelen hidegben várja őt. „Csak segíteni akar, nem?”, gondolta, de aztán egy másik gondolat is átvillant a fején: „Nem, az a nő csak egy akadékoskodó, vén szatyor, aki mások dolgába üti az orrát.” Csendben figyelte, ahogy Mici néni ránéz az órájára, aztán fel, az iskola épületére. Alfi leguggolt. Vajon meglátta őt? Nem tudta eldönteni.

A fiú felrohant a lépcsőn, és kétségbeesve folytatta a keresést, hova rejtőzzön. Az osztálytermek mindegyikében órát tartottak, a művészetterem zárva volt, az pedig, hogy megtegye a hosszú utat, és lemenjen a kazánházba, túlságosan kockázatos lett volna. És akkor meghallott egy hangot. Egy olyan hangot, amelyet Alfi nem vehetett számításba sem a tervezés, de még egy ellentervezés{8} esetén sem. Azt, ahogyan Mici néni mopedje végig Pöff-pöff-pöff-ög a folyosón…

13

Impró!

Alfi elszáguldott egy tábla mellett, amelyen ez állt:

Már alig kapott levegőt, és kezdett pánikba esni. Hogy futhatna gyorsabban egy mopednél? Még akkor is, ha az a moped ilyen súlyos rakományt cipel? A motorbicikli hangja egyre hangosabb és hangosabb lett. Mici néni egyre közelebb és közelebb ért. Alfi odaosont a főlépcsőhöz, és elbújt a korlát mögé. Innen, az emeletről leste, hogy merre tart Mici néni.

A piros kis moped a földszinti folyosón pöff-pöff-pöfffögött. A szociális munkás a motoron ült, két szandálja a padlót súrolta, ahogyan lefékezett és bekukucskált valamennyi osztályterembe, hátha meglátja az áldozatát. Alfi még ilyen távolról is jól látta, hogy Mici nénit majd szétveti a méreg. Senki nem szeret esőben és szélben várakozni. A nő olyan képet vágott, mint aki citromba harapott.

Alfi egy pillanatra még a lélegzetét is visszafojtotta. „Mici néni a legapróbb zajra is felfigyelhet”, gondolta.

Miután körbecirkált a földszinti folyosón, a szociális munkás felállt a mopedjén. Aztán lendületet vett, hirtelen gázt adott, és fölugratott az első lépcsőre. Alfi ijedtében kiugrott a korlát mögül, és Mici néni abban a pillanatban meglátta őt.

ALFRÉD!

– kiáltotta, miközben fokról fokra egyre feljebb ugratott.

ALFRÉD! AZONNAL GYERE IDE!

Alfi rohant, de azt sem tudta, merre. Végigrohant a folyosón, neki-neki csapódva a falnak, mivel a lába gyorsabban vitte, mint ahogyan az esze irányította. Fejből tudta az iskola térképét, és hirtelen felgyulladt a fejében a piros lámpa: zsákutcába ért.

A moped brummogása egyre közelebbről hallatszott. Alfi a folyosó végére ért, amelyet egy sor szekrény zárt le, előtte mindkét oldalon egy-egy teremajtó. Mici néni felért az emeletre, és nagy robajjal a fiú felé száguldott.

Alfi odaugrott a folyosó bal oldalán lévő ajtóhoz. A fenébe! A nyelvlabor ajtaját is bezárták. A moped rendületlenül közeledett. A fiú átszökkent jobbra, és elfordította a kilincset.

Egész súlyával nekitámaszkodott az ajtónak, és szinte berobbant a terembe. Alfi egy drámaóra kellős közepén találta magát…

– És rajta! Impró! – süvöltötte a tanár.

Tarkobak úr drámát tanított. Kopasz volt és szemüveges, és mindig szűk fekete garbót, fekete farmert és fekete cipőt viselt. Ha a díszteremben a fekete függöny elé állt, olyan látványt keltett, mintha egy főtt tojás lebegne a levegőben. Tarkobak úr odáig volt a drámáért. A dráma volt a mindene. Csak a drámának élt. Tarkobak úr véresen komolyan vette a tantárgyát.

Alfi ezt az egész színjátékosdit, hogy például fának tettetik magukat Tarkobak úr óráin, fájdalmasan zavarba ejtőnek találta. Ahogyan a legtöbb diák. Amikor Alfi berontott az ajtón, a gyerekek a terem közepén lézengtek, és úgy tűnt, bárhol máshol szívesebben lennének, mint drámaórán. Próbáltak improvizálni, vagyis rögtönözni (vagy ahogyan Tarkobak úr nevezte röviden: „imprózni”) egy jelenetben, ami arról szólt, hogy elérkezett a világvége. Ha „impró”-ról volt szó, Tarkobaknak ez volt a kedvenc témája: itt a világvége.

– Hamarosan egy óriási meteor csapódik a Földbe. Impró! – Ezzel kezdte a legtöbb óráját Tarkobak úr, aztán fogta a székét, és drámai módon (hogyan másképp?) megpördítette. Majd lovagló ülésben leült, és rákönyökölt a támlájára. A drámatanár feszülten figyelte, ahogyan a diákjai ide-oda csoszognak és egy óriási meteorról motyognak az orruk alatt, amely mindjárt becsapódik a Földbe, bár valójában azért imádkoztak, bárcsak igazából becsapódna egy meteor és megmentené őket a kínos drámaórától.

– Azt mondtam, IMPRÓ! – kiáltotta Tarkobak úr Alfinak.

– Nekem nincs ma drámaórám, tanár úr! – hebegte Alfi.

– Az mindegy, fiam – jelentette ki Tarkobak úr mély, negédes hangon. Olyan negédes volt a hangja, mint a csokoládékrém. – Te is a jelenet része lettél. A feladat tehát: egy óriási meteor hamarosan összeütközik a Földdel, és elpusztítja az egész emberiséget, az összes állatot és az egész növényvilágot.  IMPRÓ!

– Ööö… – mondta Alfi. Egyetlen szó sem jutott az eszébe, viszont hallotta, hogy a moped már odakint pöfékel a terem előtt.

– IMPRÓ! – követelőzött a tanár.

– Ööö, khm, ööö, a rossz hír az, hogy egy bazi nagy meteor mindjárt becsapódik a Földbe – hadarta Alfi –, viszont a jó hír, hogy megérkezett a pizza, amit rendeltem…

És ebben a pillanatban Mici néni mopedje átszakította az ajtót. Tarkobak úr meghökkent a történtektől, mivel azonban ettől még izgalmasabban alakult az improvizáció, szó sem lehetett arról, hogy leállítsa a gyakorlatot.

– IMPRÓ!

– Tessék? – kérdezte Mici néni, miközben lefékezett a drámatanár mellett, de a szemét egy pillanatra sem vette le Alfiról.

– Valljon színt, milyen pizzát hozott! – kiáltott rá Tarkobak úr.

– Én nem pizzafutár vagyok, maga agyalágyult! Hanem szociális munkás!

– Most pedig mondjátok meg szépen – fordult Tarkobak úr a diákjaihoz –, hogy mit is tett ez a hölgy… senki? Nem tudjátok? Egy impró közepén szerepet váltott. Pedig milliószor elmondtam már, hogy IMPRÓ közben tilos szerepet váltani!

– Azért jöttem, hogy fogorvoshoz vigyem ezt a fiút! – mennydörögte Mici néni.

– Tudjátok, mit mondunk erre – fordult ismét a diákjaihoz Tarkobak úr –, hogy az impró első számú szabálya… senki? Nem tudjátok? Soha ne állíts le egy imprót! MERT IMPRÓ KÖZBEN TILOS LEÁLLNI! De érzem, szenvedélyesen érzem, hogy egy végzetes meteor-becsapódásból és egy pizzaszállításból álló jelenetet (ami egyébként nagyon is ügyes imprózás{9} volt, őszinte gratulációm, Alfi) túlzás megkavarni egy fogorvossal. Elnézést, de ez egyszerűen

MEGENGEDHETETLEN!

Mici néni egész teste hevesen rázkódott a brummogó motoron.

A tekintete valósággal átdöfte Tarkobak urat.

– Fogalmam sincs, kicsoda maga, de legyen szíves, ne beszéljen össze ennyi sületlenséget! – Azzal Alfihoz fordult. – Te pedig azonnal szállj fel a mopedre!

Alfi úgy állt ott, mint akinek gyökeret vert a lába.

– Ez tetszik nekem, ez a növekvő feszültség, ez a drámai légkör! Ez aztán az igazi színház… Fölszállni vagy nem fölszállni? Ez itt a kérdés… – suttogta a tanár az osztálynak.

És Alfi ekkor elszánta magát. Egy pillanatig sem tétovázott tovább, hanem a járgány elé lökte az egyik széket, és kirohant a teremből. Mici néni pedig gázt adott, kifarolt a szék mögül, és üldözőbe vette a fiút.

– Kövessük az utat, amerre az impró visz minket! Utánam, színészpalánták! Az impró vezessen titeket!

Azzal Tarkobak úr felállt, diadalittasan a levegőbe emelte az öklét, és kivezette a teljesen összezavarodott diákokat a teremből.

Mici néni után vetették magukat, aki Alfit üldözte, aki minden erejét beleadva végigrohant a folyosón.

A saroknál befordult, és egyenesen nekirohant az igazgatónak.

– Halljam csak – mondta Monoton úr, és igyekezett nagyon szigorúnak látszani –, mi van ideírva a táblára?

– Vécé? – próbálkozott Alfi.

– A másikra!

– Ó! „A folyosón tilos futni”, uram.

– Köszönöm. Majdnem feldöntöttél!

– Elnézést, uram!

– Kiverhetted volna valakinek a szemét!

Alfi ebben nem volt olyan biztos, pedig a tanárok sokszor mondogatták nekik. Szerintük gyakorlatilag bármi kiverhette az ember szemét, mondjuk

(egy eltévedt labda,

egy rossz helyen hagyott táska,

sőt, egy késve elkészített házi feladat).

De úgy látta, nem ez a megfelelő alkalom a vitára.

– Igen, uram, igaza van. Elnézést – helyeselt Alfi.

– Most pedig mehetsz! – mondta az igazgató. Arcán büszke mosoly terült szét. Végre egy kiadósat igazgatóskodott{10}.

– Köszönöm, uram!

Alfi, amilyen gyorsan csak bírt, továbbsietett, de anélkül, hogy futásnak eredt volna. Monoton úr megigazította szürke nyakkendőjét, ujjaival beletúrt szürke hajába, és jelentőségének tudatában folytatta az útját.

Csakhogy amint befordult a sarkon, felüvöltött…

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á!

Mici néni egyenesen az igazgató felé száguldott a mopedjén.

– El az útból, agyalágyult! – üvöltötte a nő.

Monoton úrnak épp az utolsó pillanatban sikerült a falhoz lapulnia.

– Elnézést, hölgyem – kiáltott az igazgató az asszony után –, de legyen szíves, mellőzze az iskola folyosóján a mopeddel, illetve bármilyen egyéb kétkerekű járművel való közlekedést!

Mici néni hátra sem nézett. A motor úgy bömbölt, hogy meg sem hallotta az igazgatót, aki csak állt, és nézte, ahogyan Mici néni eltűnik a folyosón, majd lassan megcsóválta a fejét. Éppen megint elindult volna, amikor a sarkon beforduló drámatanár bumm!, felborította, majd harminc diák végigtaposott rajta.

Tarkobak úr mosolyogva visszafordult:

– Roppant hatásos agyontaposós impró, igazgató úr! Őszinte gratulációm!

14

Golyók

Alfi vágtatott tovább, de amint bekanyarodott a következő sarkon, elbotlott egy iskolatáskában. Egyik szemét sem verte ki, viszont bezuhant a nyitott ajtón, és elterült a természettudományi labor padlóján. A szegény idős tanárnő, Nyúlontúl kisasszony éppen egy bonyolult, mágnesekkel és csapágygolyókkal végzett kísérlet kellős közepén tartott. Amikor Alfi bezuhant az ajtón, ijedtében kiejtette a kezéből a dobozt, amelynek tartalma kiömlött a padlóra, úgyhogy pillanatokon belül száz meg száz aprócska fémgolyó pattogott ide-oda a teremben. Miközben Alfi föltápászkodott, egy halom golyó gurult át szélsebesen a cipője alatt. A fiú kapálózni kezdett, mert a golyók görkorcsolyává váltak a lába alatt, és ide-oda gurult meg pörgött a teremben, mint aki teljesen berúgott, és táncolni akar.

A pedáns Nyúlontúl kisasszony rákiáltott:

– Most azonnal gyere ide, fiam! – mondta, és már indult is Alfi felé. Csakhogy a golyócskák az ő cipője alá is begurultak. A tanárnő siklani kezdett a termen át. Képtelen volt megállni, és Nyúlontúl kisasszony felbucskázott. A tanárnő lábai odakerültek, ahol máskor a kezei szoktak lenni. De ami ennél is rosszabb: a bugyogója átvette a feje helyét. A diákok, akik arra számítottak, hogy a legizgalmasabb dolog aznap délután, amit látni fognak, a mágneses kísérletek lesznek, hahotázó nevetésben törtek ki. A mágnesek helyett most alaposan szemügyre vehették a tanárnő bugyogóját.

Ráadásul nem hétköznapi bugyiról volt szó. Ó, nem! A tanárnő egy meglehetősen bő és meglehetősen fodros, mondhatni, már-már békebeli bugyogót viselt!

De ez mind semmi volt ahhoz képest, amikor egyszerre csak kiszakadt a terem ajtaja a sarkából, és egy hatalmas nő robogott be egy kisméretű mopeden.

Mici néni a bömbölésig túráztatta a motort.

– Szállj fel azonnal, ifjú Alfréd!

És mögötte szinte azonnal megjelent a drámatanár is a diákjaival. Mind az üres ajtókeretben tolongtak, hogy lássák, hogyan alakul az „impró”.

– Nem! – kiáltotta Alfi. – Soha!

– Hm, mit is mondtam nektek tavaly? – kommentálta az eseményeket a drámatanár a tanulóinak. – Az impró egyik fontos szabálya. Senki…? Nem tudjátok? Egy impróban mindig mondj „igen”-t. „Nem”-et mondani szigorúan tilos!

Alfi balra iramodott, mire a motor balra lódult.

Alfi jobbra iramodott, mire a motor jobbra lódult.

A fiú négykézlábra vetette magát, és megpróbált az asztalok és a padok alatt átfurakodni az ajtóig.

Nyúlontúl kisasszony, aki fülig vörösödött a baleset miatt, amely „BUGYOGÓBOTRÁNY” néven örökre tovább él majd az iskolai legendákban, addigra összeszedte magát. Lesimította rakott gyapjúszoknyáját, mintha mi sem történt volna, majd ő is üldözőbe vette Alfit. A természettudományok doktora elkapta a fiú zakóját, és minden erejével megmarkolta, Alfi azonban kitépte magát a szorításból.

Nyúlontúl kisasszony a hirtelen rántástól ismét elvesztette az egyensúlyát, és hanyatt vágódott. És a bugyogó újra láthatóvá vált az időközben jelentős méretűre duzzadt nézőközönség előtt.

Ezt a balesetet minden valószínűség szerint a „BUGYOGÓBOTRÁNY II.” néven emlegetik majd. Mici néni odarobogott a terem bejáratához, hogy elvágja Alfi elől a menekülés útját.

– Add föl, gyermekem!

– Nem!

– Nem futhatsz örökké!

– Te pedig nem… – Alfi kétségbeesetten keresgélte a megfelelő szavakat, azt, hogy „mopedezhetsz örökké”.

De soha nem találta meg.

Immár nem menekülhetett. A bejáratot Mici nénin túl elállta még Tarkobak úr és a diákjainak serege. Az ablakon sem ugorhatott ki, hiszen több emelet magasan voltak. Alfi bizony csapdába esett.

15

Bobozás a lépcsőn

Alfit nem abból a fából faragták, hogy küzdelem nélkül feladja a harcot. Felszökkent a tanári asztalra, pont egy mágnesekkel teli tálca mellé. Mellette egy csapágygolyókkal teli doboz hevert. Abban a pillanatban egy merész terv ötlött az eszébe.

Először is a padlóhoz vágta a dobozt, mire a csapágygolyók szanaszét szóródtak.

Aztán felkapta a tálcát és a mellére szorította.

Aztán tálcástul a csapágygolyókra vetette magát, és mint a nyíl átsüvített a terem padlóján.

Mintha csak egy egyfős bobcsapat lett volna. Alfi átsuhant Tarkobak úr lábai között, egyenes ki a terem ajtaján.

A csapágygolyók végiggurultak a folyosón, és vitték Alfit, aki a tálcán feküdt. Amikor visszapillantott, látta, hogy Tarkobak úr és a diákjai, lábuk alatt a tengernyi golyóval, kétségbeesetten igyekeznek talpon maradni. Tarkobak úr estében még felkiáltott:

– Guruljatok az impróval!

A tálca elsiklott a termek mellett, és odaért az óriási főlépcső tetejéhez.

„Jaj, ne!”, gondolta Alfi, és jó szorosan lehunyta a szemét.

A tálca

…végigdöngött a lépcsőn, és Alfi úgy érezte, mindjárt széttörnek a csontjai.

PÖFF-PÖFF-PÖFF

Mici néni mopedje egyre közelebb ért hozzá, a nyomában, kissé lemaradva, Nyúlontúl kisasszonnyal, Tarkobak úrral és immár valamennyi osztállyal. És amikor a tálca már olyan gyorsan száguldott, hogy lehetetlen volt megállítani, Alfi megpillantott egy alakot a lépcső alján. Az igazgató volt, Monoton úr, aki kétségtelenül éppen irodája biztonságot adó falai közé kívánt volna visszavonulni.

És a tálca

…egyre nagyobb és nagyobb lendületet vett, ahogy Alfi ijesztő iramban száguldott lefelé a lépcsőn. Pontosan tudta, hogy az igazgató felé tart, és az ütközés elkerülhetetlen.

A tálca nekicsapódott Monoton úr bokájának.

Az ütközéstől az igazgató felrepült a levegőbe, Alfi pedig lerepült a tálcáról, és a lépcső alján kifacsarodott végtagokkal elnyúlt a padlón.

– Elnézést, uram, nagyon szívesen maradnék, hogy kellőképp megbüntethessen – szabadkozott Alfi, amint felkászálódott, és talpra segítette Monoton urat –, de tényleg mennem kell.

Azzal a fiú kiszáguldott az udvarra nyíló ajtón. Az igazgató már éppen utána akart kiáltani, amikor…

DURR!

…a szerencsétlen flótást ismét a levegőbe röpítették, méghozzá ezúttal egy mopeddel. Monoton úr…

PUFF!

…pont a fenekén landolt. Nyugodtan megbocsáthatjuk neki, hogy miközben ott ücsörgött, azt hitte, hogy ezzel véget értek a megpróbáltatások. De tévedett. Méghozzá nagyot. Még fel sem tápászkodott, amikor ismét földhöz vágódott…

CSATT!

Monoton úron most épp egy gyerekhorda trappolt végig, akiket saját tanári karának tagjai vezettek. „Megszökött egy fiú! Meg kell állítani!”, kiabálták, és mindannyian Alfi nyomába eredtek odakint az udvaron.

Akkor már a konyhás nénik is beálltak a menetbe. Kidöcögtek az ebédlőből, amilyen gyorsan csak pufók lábaikon bírtak, és dühödten suhogtatták merőkanalaikat. A gondnok is abbahagyta a levélgereblyézést a parkolóban, és beállt az üldözők közé, vadul lengetve a gereblyéjét a levegőben.

– Milyen ötletes kellék! – jegyezte meg Tarkobak úr.

Még az agg iskolatitkár, Csosztop kisasszony is előcsoszogott járókeretével.

– Majd én elkapom! – kiáltotta, és csigatempóban a csődület után bicegett.

A csőcselék élén Mici néni haladt, mopedjával üldözve Alfit.

– ÁLLÍTSÁK MEG! – kiabálta, de a fiút senki sem érte utol.

Alfi csak futott és futott és futott. Nem volt valami sportos alkat, és még soha életében nem futott ilyen gyorsan. Némiképp csalódásra ad okot, hogy ezt a teljesítményt nem jegyzik majd az olimpián.

Pedig sprintelésben lehet, hogy rekordot döntött volna.

Amikor egy pillanatra visszanézett, meglátta, hogy több száz ember üldözi.

Egyetlen fiú egy egész hadsereg ellen, de nem adta fel.

Meglátta maga előtt az óriási vaskaput, amelyik a főutcára nyílt.

„Biztos nem követ az egész iskola még az utcára is”, gondolta.

De tévedett.

16

A kéz, amely hívogat

– ÁLLÍTSÁK MEG AZT A FIÚT!

– bömbölte Mici néni, miközben Alfi elcikázott néhány babakocsit tologató anyuka mellett. Az anyukák azonnal hátraarcot csináltak, csatlakoztak a hajszához, miközben a kisbabák fel-le pattogtak a babakocsiban. Egy közlekedésirányító rendőrnő, egy hajléktalan férfi és egy csapat munkás – akiknek az lett volna a dolguk, hogy felássák az utat, de igazából állandóan csak teáztak, újságot olvastak, vagy füttyögettek a csinos lányoknak –, szintén üldözőbe vették a fiút.

Mici néni ekkor vette észre Tufa tizedest, aki lustán járőrözött fel-alá az utcán, és nem tudni, hogyan, de semmit sem vett észre a felfordulásból.

Mici néni ráüvöltött:

– ÁLLÍTSA MEG, TIZEDES!

A rendőr szeme felcsillant, azonnal tudta, hogy elérkezett az ő napja. Hogy ezért járt éveken át a Rendőrképző Főiskolára. Hogy Őfelsége, a királynő személyesen fogja kitüntetni a bátorságáért. A nyolcvanéves skóttojástolvaj ehhez képest kishalnak számított. Eljött az ő ideje. Most aztán megmutatja. Ő, Tufa tizedes végre bizonyítani fog!

A tizedes laza kocogásba kezdett.

– Ó, hát te vagy az! Gyere csak ide, fiam! – kiabált minden eredmény nélkül. Tufa tizedes mindössze egy-két métert kocogott, de azonnal kifulladt. Hamarosan a gyorsgyaloglás is soknak bizonyult. Aztán már a séta sem jöhetett számításba. A rendőr végül a falnak támaszkodott, és levegő után kapkodott, majd elővette a rádióját, és hadarni kezdte:

– Tufa a bázisnak. Sürgős segítségre van szükségem. Ismétlem. Sürgős segítség. Teljesen kimerültem. Ismétlem. Kimerültem. És valaki venne nekem útközben sós burgonyaszirmot? Ismétlem. Sós burgonyaszirmot. Sürgős. Vége.

Alfi tovább futott. Nem tudta, merre. De futnia kellett. A sarkon túl, a következő utcában egy szomorú üzletsor árválkodott. Az üzletek többsége régen bezárt, és az ablakokat bedeszkázták.

Hirtelen felvijjogtak a szirénák.

Megérkezett a segítség, amelyet Tufa tizedes kért a rendőrőrsről. Egyetlen szemvillanás alatt két rendőrautó kanyarodott az utca közepére, és állt meg csikorogva, elzárva ezzel a menekülés útját. A rendőrük kiugrottak az autóból, és fedezékbe húzódtak az ajtók mögött. Az egyikük elővett egy hangosbeszélőt.

– Add meg magad, fiam! Nem menekülhetsz! – harsogta.

– Hoztatok nekem sós burgonyaszirmot? – rádiózott nekik Tufa tizedes.

– Negatív – érkezett a recsegős válasz Tufa tizedes rádióján. – A sós mind elfogyott. Sajtos-hagymásat hoztunk helyette! Vége!

– A sajtos hagymásat nem szeretem – felelte Tufa tizedes. – Ismétlem. A sajtos hagymás nem játszik. Vége.

Alfi hátranézett. Vissza nem mehetett. Ahogyan előre sem. Nem volt hová menekülnie. Mici néni elmosolyodott, és megnyalta a száját. Az arcára gonosz vigyor ült ki.

– Te, fiam, most elmész szépen a fogorvoshoz!

Mici néni győzött. Vagy mégsem?

Alfi hirtelen nyikorgást hallott. Az üzletsorra nézett, ahonnan a hang jött. Az egyik ajtó lassan kinyílt, és egy hosszú, vékony kéz tűnt fel, amely hívogatóan intett neki, hogy menjen be. Ez volt az egyetlen esélye a menekülésre. A fiú habozás nélkül odarohant, átcsusszant a nyíláson, majd becsapta maga mögött az ajtót. Még hallotta, ahogyan az izgatott tömeg az ajtóhoz tódul, aztán felcsendült Mici néni hangja:

– Állj! Minden rendben! Hagyjátok békén! – Volt valami mélységesen rémisztő az egészben. Vajon miért nem jönnek utána? Túlságosan könnyűnek látszott minden.

A kéz, amilyen gyorsan felbukkant, ugyanolyan gyorsan el is tűnt. Alfi egy teremtett lelket sem látott maga körül. Pontosan Alfi előtt szűk lépcsősor vezetett felfelé. A fiú tétován közelebb lépett. A lépcső tetején kinyílt egy újabb ajtó. A kéz ismét feltűnt, és intett neki, hogy kövesse.

Most már közelebbről is szemügyre vehette a hosszú, vékony ujjakat, amelyek annyira hosszúnak látszottak, mintha nem is emberi ujjak lennének. Alfin jeges félelem lett úrrá, de hiába is próbált parancsolni a testének, a lábai maguktól elindultak fölfelé. Fokról fokra vitték, míg végül odaért a lépcső tetején nyíló ajtóhoz. Alfi szíve gyorsabban kalapált, mint futás közben. A szája száraz volt, mint a sivatag. Lassan belépett a szobába.

Vakítóan éles, fehér fénykör villant a szemébe. Fényesebb és forróbb volt a napnál. Alfi pislogott, és csak egy alakot tudott kivenni. Egy nő állt előtte. A haja olyan formájú volt, mint egy fagylalt. A fény a nő mögül jött, és annyira vakító volt, hogy a fiú csak az illető körvonalait tudta kivenni.

– Helló, Alfi! – hallotta meg az ismerős, kántáló hangot. – Már vártalak…

17

Gyere ide, Mamihoz!

Bár Alfi meg sem érintette a kilincset, az ajtó lassan, nyikorogva bezárult mögötte. Hallotta, ahogyan a kulcs megfordul a zárban. Csapdába esett!

– Milyen pompás! Pontosan két óra van! Pont a megbeszélt időben érkeztél! Gyere csak közelebb…

Gyökér kisasszony hangja megbabonázta a fiút. Bármennyire is tudta Alfi az eszével, hogy rohannia kellene, minél messzebb innen, a lábai mégis megindultak a fogorvosnő felé. Lassan, de biztosan egyre közelebb vitték hozzá.

– Gyere ide, Mamihoz! – suttogta a nő.

Ahogy közelebb ért, Alfi látta, hogy a vakító fény egy óriási asztali lámpából jön. Most, hogy a nő már árnyékot vetett rá, ki tudta venni Gyökér kisasszony vonásait. Ahogy felnézett rá, az első, amit észrevett, óriási, villogó, fehér fogai voltak. Akkorák, mint az elefántcsontszín billentyűk egy versenyzongorán. Aztán meglátta a szemét. Azokat a fekete szemeket. A szemeket, amelyek olyan feketék voltak, mint maga a halál.

Alfi érezte, hogy a teste belecsusszan a fogorvosi székbe. Régi, antik darabnak látszott.

– Ne aggódj, kicsi Alfi! Mami megígéri, hogy kíméletes lesz veled…

Alfi a székre nehezedett, és a széktámla azonnal hátrabillent. A fiú oldalra pillantott. Meglátta az ismerős kerekes asztalkát, ezúttal azonban egy óriási halom fogorvosi eszköz hevert rajta. Nagy részüket már kikezdte a rozsda, a fából készült nyelek megfeketedtek. Némelyiket vérfoltok pettyezték. Sokkal jobban illettek volna egy múzeumba, a középkori kínzóeszközök közé, mint egy modern fogorvosi rendelőbe. Akadtak köztük rövid és hosszú hegyűek. Voltak ott vésők. Kalapácsok. Fogók. És egy olyan eszköz, amely leginkább egy óriási dugóhúzóra hasonlított. Még egy pirinyó fémfűrész is. És a sor végén, jól látható helyen, egy hatalmas és gonosz fúró pöffeszkedett. Szemlátomást az eszközök egyikét sem arra tervezték, hogy csillapítsa a fájdalmat. Kivétel nélkül mindegyik úgy festett, mint amelyikkel fájdalmat lehet okozni. Méghozzá szívdermesztőenvelőtrázó{11}, szemkönnybelábasztó{12}, popóösszeszorító{13} fájdalmat.

Alfi körbenézett a szobában. A rendelő meglehetősen csupasz volt. A működési engedélyt jól látható helyen kifüggesztették a falra, de a megsárgult papír és a kifakult tinta több száz évesnek látszott. A rendelőben ősrégi orvosi vitrinek álltak, amelyek többségében Gyökér kisasszony veszélyesen mérgező fogkrémjei sorakoztak.

A szoba egyik sarkában egy hosszú, fényes, szürke fémpalack állt, nyilvánvalóan dinitrogén-oxiddal vagyis „nevetőgázzal” volt teli, amelyet a fogorvosok gyakran használnak fájdalomcsillapításra. Fura módon a rászerelt számlap úgy festett, mint egy sebességmérő.

LASSÚ

KÖZEPES

GYORS

NAGYON GYORS

TÉNYLEG NAGYON GYORS

Ó, TE JÓ ÉG, AZONNAL ÁLLÍTSÁK LE EZT AZ IZÉT!

A rendelő ablakait mind feketére festették, nehogy ki vagy be lehessen látni rajtuk.

PPPPPPPPPFFFFFF

ÚÚÚÚÚÚÚÚÚÚJJJJJJJJJJJJJJ…!

Alfi döbbenten kapta fel és fordította oldalra a fejét a hangra. Egy selymes szőrű, fehér macska lopakodott be a rendelőbe. Ráfújt a fiúra, felpúposította a hátát, a farka az égnek meredt, és rózsaszín párnás mancsait kényesen emelgetve hangtalanul besomfordált a szobába.

– Ó, ne is törődj vele! Ő Agyar… Éppen barátságos kedvében van. Lazulj el, gyermekem! Engedd, hogy Mami a gondjaiba vegyen! – kántálta a fogorvosnő. Gyökér kisasszony meghúzott egy kallantyút a fejtámla mögött. Hirtelen fémbilincsek pattantak elő a semmiből, és a következő pillanatban szorosan rázárultak Alfi csuklójára és bokájára, úgyhogy moccanni sem bírt.

– Ne aggódj, gyermekem! Csak a saját biztonságod érdekében történik. Nehogy kárt tegyél magadban!

Gyökér kisasszony mosolyogva elkezdte felhúzni a latexkesztyűt. Nem kapkodott, élvezte a szertartást, ahogy minden egyes hosszú, vékony ujján végigsimítja. Aztán elővett néhány papírlapot vérpettyes kartonmappájából.

– Nos, Alfi, úgy látom, hat hosszú éve jártál utoljára fogorvosnál… Ccc-ccc-ccc…

Gyökér kisasszony visszatette az irattartót a helyére, és közelebb húzta a lámpát Alfi arcához. Az izzó olyan forróságot sugárzott, mint a tűz.

– Tátsd ki szépen a szádat, kincsem!

A fogorvos tekintete mélyen Alfi szemébe fúródott. Bármennyire is szeretett volna üvölteni a fiú, egy hang sem jött ki a torkán. Nem lett volna értelme ellenkezni. Azok a fekete szemek egyszerűen megbabonázták. Transzba ejtették.

A szája teljesen kiszáradt a félelemtől, és hallotta, ahogyan a fogorvosnő latexkesztyűs mutatóujja végignyiszorog a fogsorán. Gyökér kisasszony közelebb hajolt hozzá, hogy belenézzen a szájába, és Alfi az arcán érezte a fogorvos hideg leheletét.

– Fogkő, szuvasodás, lepedék, ínygyulladás. Mennyei. Abszolúte mennyei!

Alfi hallotta, hogy az ősrégi fogászati eszközök CSIRR-CSÖRR fémesen összekoccannak és csörömpölnek, amint a fogorvosnő kiválaszt egyet közülük.

– Most pedig Mami megnézi, melyik fogad lyukas – folytatta.

Gyökér kisasszony előkapott egy különösen rémisztő eszközt. Inkább egy tüskés szigonyhoz hasonlított, mint fogorvosi szerszámhoz. Hegyes fogak sorakoztak rajta, mindegyik nagyobb volt, mint az előző. Mintha csak arra tervezték volna, hogy iszonyú fájdalmat okozzon, amikor behatol a lyukas fogba, és még nagyobbat, amikor kihúzzák onnan.

– Ne félj, Alfi, semmit sem fogsz érezni… – énekelte Gyökér kisasszony.

Azzal a fiú remegő szájába irányította a szerszámot, majd beledöfte a fogba.

– Mmm… micsoda szuvasodás! Micsoda kincsesbánya!

A fogorvos lassan húzta ki a szerszámot a fogból, és közben még egy nagyot csavarintott is rajta. Alfi odabent üvöltött fájdalmában, de a torkán egyetlen hang sem jött ki.

CSIRR-CSÖRR. A kínzóeszközt visszatették a kocsira.

CSIRR-CSÖRR. Gyökér kisasszony kiválasztott egy újabbat. Most a hihetetlenül éles és recés fogón volt a sor, hogy részt vegyen a kínzásban.

– Ne mozogj, Alfi! – suttogta Gyökér kisasszony, miközben lassan benyúlt a fiú szájába a szerszámmal. A pofák rászorultak a fogára.

– Mami nem bánt téged…

Hirtelen megrántotta a fogót. Alfi érezte, hogy valami nagyot reccsen és elenged a szájában. Aztán a vastag könnyfüggönyön át meglátta, hogy a fogorvos a szeme előtt lóbál egy véres fogat…

– Nézd csak meg! – unszolta. – Számodra csupán egy fog. Számomra azonban egy gyémánt. Éppen a hibái teszik tökéletessé. Gyönyörű!

Azzal odakiáltott a macskájának.

– Agyar…?

Az állat felszökkent a padlóról, és pont Alfi hasán landolt, éles karmait belemélyesztve a fiú húsába.

– Lazulj csak el, Alfi! – mondta Gyökér vidáman. – Mami még csak most látott munkához!

18

Grimaszbajnok

Alfi valószínűleg elájult.

A szeme csukva volt.

Lehet, hogy csak álmodta az egészet.

Kinyitotta a szemét.

Először csak mintákat látott. Színeket és formákat. Eltartott néhány pillanatig, amíg rájött, hogy a plafont bámulja. A színeket és a formákat valójában a szétfröccsenő vér rajzolta oda. Némelyik nagyon frissnek tűnt, még nedves volt és csillogott. Mások barnának és repedezettnek látszottak, mintha évekkel korábban száradtak volna oda.

Mégsem álom volt.

Alfi rájött, hogy még mindig az öreg fogorvosi székben van. Már jó régóta feküdhetett ott, a háta egészen átforrósodott és nyirkos lett az izzadságtól. Valahol mögötte megszólalt a jól ismert éneklő hang. Ezúttal számolt…

–…tizennyolc, tizenkilenc, húsz…

Vajon mit számolhat? Minden egyes számnál koppant valami kavicshoz hasonlatos dolog egy fémedényben.

– …huszonegy!

Az utolsó számot egész különös hanglejtéssel mondta ki. Aztán megint koppant valami.

„Huszonegy micsoda?”, töprengett magában Alfi.

Érezte, hogy valami más lett, de nem tudott rájönni, hogy micsoda. A lábujjainál kezdte. Megmozgatta őket. Aztán módszeresen haladt felfelé.

Aztán a nyelvével körbetapogatta a száját. Most valahogy sokkal nagyobbnak érezte. És simának. Alfi a szája legtávolabbi zugába is bedugta a nyelve hegyét. Megesküdött volna, hogy lyukakat tapint ki. Óriási, nagy lyukakat, melyeket barlangméretűnek érzett.

Csak ekkor döbbent rá.

Nem volt foga.

A fémbilincsek, amelyek fogva tartották a csuklóját és a bokáját, ekkor visszahúzódtak, és eltűntek a székben. A fiú villámgyorsan felült, és beverte a fejét az óriási, forró lámpába, amely a száját világította meg. Meglóbálta a lábát, és leugrott a padlóra.

Oldalt, a kerekes asztalkán meglátott egy régi, piszkos tükröt. Felkapta, és maga elé tartotta. Alfi biztos volt abban, hogy a fogorvosnő ott áll mögötte, bár a tükörben nem látta sehol. Lassan kinyitotta a száját, de odabent csak sötétséget látott. Az ínye csupasz volt, és feldagadt. A jövő már csak egy dolgot tartogat a számára, gondolta: grimaszbajnok lesz. (Az emberek ősidők óta grimaszolnak, vagyis vágnak vicces arcokat. A grimaszbajnokoknak gyakran nincsen foguk, sőt direkt kihúzatják őket, hogy még könnyebben el tudják torzítani vonásaikat.)

Alfi tett egy kísérletet. Döbbenten látta a tükörben, hogy ha akar, úgy is kinézhet, mint

– Nocsak-nocsak, felébredtünk? – szólalt meg Gyökér kisasszony vidáman. A szoba egyik sarkából nézett rá, kivillantva óriási fogait.

– MIT TETT A FOGAIMMAL? – üvöltötte Alfi. Vagy legalábbis próbálta. A valóságban azonban így hangzott, amit mondott:

– MIP PEPP A MOGAIMMA?

– Mit mondasz?

Alfi megpróbálta még egyszer.

– MIP PEPP A MOGAIMMA?

– Szörnyen sajnálom, gyermekem, de ebből egy szót sem értek. Valami baj van?

– ETY PÁA MEGHATYHAPOP PÓNA! – üvöltötte a fiú. – KIHÚSZPA ASZ ÖSSZESZ POGAMA!

– Még most sem értek egy szót sem abból, amit beszélsz! Lennél olyan drága, és leírnád Maminak?

Azzal a fogorvos átnyújtott neki egy jegyzettömböt és egy tollat. A fiú dühödten írni kezdett:

A betűk nagyok voltak, hegyesek és dühösek.

Gyökér kisasszony egy ideig tanulmányozta az írást.

– Hm, azt hiszem, azt akarod kérdezni Mamitól, hogy „Mit tett a fogaimmal?”.

Alfi most már majd szétrobbant dühében. Biztos volt abban, hogy Gyökér kisasszony nagyon is érti, mit akar kérdezni. Ez is egyik módja volt annak, hogy halálra kínozza.

– MIP PEEEEPP A MOGAIMMAAAAA?!

– Légy szíves, ne beszélj ilyen hangon Mamival!

Alfi egyenesen belebámult a nő szemébe. A fogorvosnő állta a tekintetét, és visszabámult rá. A pupillái feketén csillogtak. Ha alaposabban megnézte az ember, feketébbek voltak, mint a szén. Feketébbek, mint az olaj. Feketébbek, mint az éjszaka. Feketébbek, mint a legfeketébb fekete.

Egyszóval feketék.

– …vagyis mit tettem a fogaiddal…?

Alfi vadul bólogatni kezdett, és mindegyik bólintás bőszebb volt, mint az előző. Agyar mindeközben ott ült a gurulós kocsi tetején, és rövideket fújtatva bámulta a fiút, mintha csak nevetne rajta.

– Pfúj…pfúj…pfúj…

– Ne aggódj, gyermekem, Mami mindet megőrizte! Itt van az összes kis szépség…

Azzal óvatosan felemelt egy apró fémedényt, Alfi füléhez tartotta, és gyengéden megrázta. A hangtól örömtelin felragyogott az arca.

Alfi belekukkantott az edénybe. A fogai voltak benne. Minden egyes darab. Szomorú halomban hevertek egymás hegyén-hátán. Kétség sem fér hozzá, egyáltalán nem látszottak egészségesnek. Mindazok az évek, amikor Alfi nem ment fogorvoshoz, nyomot hagytak rajtuk. Mindegyiket barna foltok csúfították a sok édességtől és a szénsavas üdítőktől. Na de akkor is! Biztos, hogy a fogorvosnak mindegyiket ki kellett húznia?

Alfi most döbbent rá, mit számolt az előbb Gyökér kisasszony. Az ő fogait.

(Egy tizenkét éves fiúnak általában huszonnégy foga van, Alfinak azonban kevesebb volt. Hajdanábandanában úr, az öreg fogorvos, aki olyan rejtélyes körülmények közt halt meg, sok-sok évvel ezelőtt kihúzott egyet. Aztán magától kiesett még kettő.)

– MIP POG PEMMI?

– Szörnyen bánnád, ha megkérnélek, hogy ezt is írd le Maminak?

Gyökér kisasszony a jegyzettömbjére mutatott.

Alfi dühödten odafirkantott egy mondatot:

A fogorvos egy pillanatig tanulmányozta a papírdarabot.

– Ez itt egy „G”? Vagy inkább egy „O”?

Alfi felmordult.

– Mit fog tenni? – olvasta Gyökér kisasszony hangosan. – Ezt írtad, nem igaz?

Alfi bólintott, Gyökér pedig elgondolkodva összeráncolta a homlokát.

– Nos, normális esetben a kezelés végén elmondanám neked a szokásos fogorvosi hantát, hogy hat hónap múlva visszavárlak, de addig is ne felejts el fogselymet használni, gondolkozz el, hogy talán érdemes lenne beszerezni egy elektromos fogkefét, bla, bla, bla… De a te esetedben semmi ilyesmire nincs szükség, Alfi. Tudod, neked egyetlen fogad sem maradt, és már soha nem is fognak visszanőni.

Azzal a fogorvos kitessékelte a szegény, fogatlan fiút a rendelőből, majd vidáman utánakiáltott:

– Szép napot!

19

A mirelit jegyzettömb

Alfinak fogalma sem volt, merre induljon. Tudta, hol van, de nem tudta, hová mehetne ezek után.

Haza? Nem akarta, hogy a papája így lássa. Túlságosan felzaklatná őt.

Az iskolába? Az iskolában még akkor is kegyetlenek a gyerekek, ha minden rendben van. De mit szólnának egy fogatlan fiúhoz? Mert ott az lenne belőle. Örökre. Ha valaki fogszabályzót hordott, vagy túlságosan nagyok voltak az elülső fogai, azonnal kicsúfolták.

Alfi rájött, hogy csakis egyetlenegy helyre mehet…

BIMM-BAMM!

…kondult meg a kisharang Rádzs, a hírlapárus ajtaja felett, ahogy a fiú belépett a boltba. Ez figyelmeztette a tulajdonost, hogy vásárló érkezett, vagy éppen távozott az üzletből. Másrészt felébresztette a szunyókálásból Rádzsot. Nagydarab, puhány, amolyan Habcsók Ember típus volt, és bár imádott édességeket árulni, még jobban imádta, ha meg is dézsmálhatta őket. Mivel rendszerint már kora délutánra degeszre nassolta magát, amitől megemelkedett a cukra, gyakran álomba merült a pultnál.

Az igazság az, hogy amikor Alfi a szóban forgó délután belépett az üzletbe, Rádzs épp hangosan hortyogott egy nyalókával a szájában. Még a nyála is kicsordult, és szétterült az előtte heverő újságon. A haranghangra viszont Rádzs azonnal felriadt álmából, kiköpte a nyalókát, és felkiáltott:

– Á, fiatalúr! A kedvenc vásárlóm!

A hangja olyan vidám és színpompás volt, mint az édességek, amelyeket árult.

Alfi mindig örült, ha találkozhatott Rádzsdzsal. Az újságárus tudta, milyen szegények, és mivel jószívű volt, gyakran megajándékozta. Egy megolvadt jégkrémmel; egy szelet csokoládéval, amit megrágcsáltak az egerek; egy csomag lapítottmacicukorral{14}, ami úgy keletkezett, hogy véletlenül ráült, úgyhogy az ici-pici gumimacik mind kilapultak. Rádzs nem volt gazdag ember, és nem engedhette meg magának, hogy többet adjon. De Alfi és a papája számára mindezek mennyei ajándéknak számítottak, és egyben azt is jelentették, hogy aznap este nem fekszenek le korgó gyomorral.

Amikor Alfi aznap belépett Rádzs boltjába, a fiú még egy mosolyt sem tudott az arcára erőltetni.

– Nocsak, milyen csendesek vagyunk ma, fiatalember – elmélkedett a boltos. A férfi hunyorgott, és alaposabban szemügyre vette kedvenc vásárlóját. Igazság szerint Rádzsnak sok „kedvenc” vásárlója volt, és mivel mindegyiküket így hívta, a vásárlói különlegesnek érezték magukat. – Ma valahogy egészen másképp nézel ki…

Rádzs előkacsázott a pult mögül, hogy közelebbről is megvizsgálja a fiút.

– Bedaueroltattad a hajadat! Nem, nem, nem… – Hussantotta{15} el a gondolatot, amint felötlött benne.

– Hm, befújtad magad azzal a barnító sprayjel! Nem, nem, nem…

Rádzs egészen közel hajolt hozzá, és a fiú arcába bámult. Alfi kinyitotta a száját, hogy teljes terjedelmében felfedje fognélküliségét{16}.

Az újságárus belekukucskált a szájába.

– Megvan! – kiáltotta Rádzs. – Megvan!

Alfi helyeslőn bólintott. Ennél már nem is lehetett volna nyilvánvalóbb.

– Kifehéríttetted a fogaidat!

A fiú az égre emelte a szemét.

– Ó, nem, nem, nem! Megint nincs igazam, ugye?

Alfi tagadólag megrázta a fejét.

– Te kihúzattad az összes fogadat! – Aztán Rádzs még egyszer megismételte, csakhogy ezúttal százszor hangosabban, mert közben rájött, hogy ezúttal ráhibázott.

– TE KIHÚZATTAD AZ ÖSSZES FOGADAT!

A férfi annyira megdöbbent, hogy le kellett ülnie, úgyhogy ráhuppant egy nagy doboz burgonyasziromra. Sajnos túlságosan súlyos volt, úgyhogy a doboz abban a pillanatban kilapult alatta, ő pedig végigvágódott a padlón. A burgonyaszirmos zacskók mind kipukkantak, és burgonyaszirom-záporral borították be az egész boltot.

– Ó, istenem! – sóhajtotta Rádzs, miközben igyekezett felemelni méretes fenekét a padlóról.

– Szólj majd rám, nehogy elfelejtsek levonni egy pennyt a burgonyaszirom árából! – tette hozzá, ahogy feltápászkodott. – De miért, fiam? Miért? Miért húzattad ki az összes fogadat?

Alfi már föladta, hogy beszélni próbáljon, inkább bevetette a nemzetközileg elfogadott jelbeszédet, és írni kezdett a levegőbe, hogy „tollat és papírt” kér.

– A számlát szeretnéd? Nem! Dehogy! Tollat és papírt kérsz! – találgatott Rádzs.

– Mindig jó voltam a Most mutasd meg-ben! – Az újságárus rohangálni kezdett a boltjában, papír és toll után kutatva. Üzlete híres volt a rendetlenségről, sosem talált meg benne semmit elsőre.

– Azt hiszem, van egy jegyzettömb a fagyasztóban, a csokis-vaníliás jégkrém alatt…

A férfi félrecsúsztatta az üvegfedelet, és benyúlt a fagyasztóládába.

– Nem emlékszem már, miért tettem ide – motyogta. – De legalább biztosan nem romlott meg… Azzal Rádzs átsietett a bolt másik végébe.

– Toll! – kiáltotta. – Azt hiszem, amikor a medvecukrot megettem, beledugtam a helyére egy fekete filctollat. Bár távolról sem olyan ízletes, mint a medvecukor.

Pár perc múlva Rádzs rátalált arra, amit keresett, és előhúzta a tollat.

– Egy nyalintás? – kérdezte Rádzs, és odakínálta Alfinak a tollat. – Nem kérsz?

Alfi megrázta a fejét.

– Kissé tinta ízű… – gondolkodott el egy pillanatra a hírlapárus – …egyébként finom. Most pedig mondd el szépen, fiatalúr! Mi a csuda történt?

Vagy száz fagyott jegyzetlappal később Rádzs kívülről tudta az egész történetet. Alfi addigra már hangosan zokogott. Csak most ébredt rá, mi is történt vele. Rádzs megölelte a fiút, hogy megnyugtassa. Szüksége is volt rá. Az újságárus nagy volt, kövér és puha. Nagyon jól tudott ölelni.

– Szegénykém – mondta a hírlapárus, miközben Alfi könnyei egészen eláztatták rikító, narancssárga ingét.

– Nagyon dühös vagyok erre a Gyökér kisasszonyra! – folytatta Rádzs. – Először ellátogat az iskolákba, és ingyen édességet osztogat, amivel elveszi az összes vásárlómat. Aztán meg ez…

Szegény Alfi képtelen volt abbahagyni a sírást. Rádzs gyengéden megveregette a vállát, a fiú pedig szipogva hagyta.

– Nyugodtan fújd bele az orrodat abba a Hello! magazinba! Várj egy picit, van egy ötletem…

20

A protkó

– Nos…? – kérdezte Rádzs. – Milyen?

Miután Alfi kifújta az orrát, a hírlapárus felrohant az emeletre, ahol lakott, és lehozta megboldogult feleségének a műfogsorát, amelyet egy pohár vízben tartott. Aztán szólt a fiúnak, hogy próbálja meg, hátha jó lesz neki a méret. A protézis úgy festett, mint azok a fogsorok, amelyeket a vicces tárgyak boltjában vesz az ember, aztán felhúzza és figyeli, amint keresztül-kasul csattognak az asztalon. Alfi meglepetésére majdnem jó volt a méret. Persze, nem illett tökéletesen a szájába. A műfogsor kifejezetten egy középkorú nő részére készült. Itt-ott törte az ínyét, de határozottan jobb volt, mint fog nélkül.

– Biztosan nem bánod, ha kölcsönveszem? – kérdezte Alfi, aki egészen megörült, amikor felfedezte, hogy ismét tud beszélni.

– Nem, nem, nem. Biztos vagyok abban, hogy az én drága feleségem is így akarta volna.

– Igazán nagyon köszönöm.

– Mit gondolsz, esetleg az üvegszemének, a műkezének vagy valamelyik falábának nem vennéd hasznát?

Alfi meglepődött.

– Nagyon kedves tőled – felelte –, de nem.

– Szó sincs kedvességről. Ez is a szolgáltatás része. Ezért kellene az embereknek támogatniuk a kis helyi üzleteket. Ilyesmit egy nagyáruházban sohasem kapsz!

– Az már igaz! – felelte Alfi, bár nem volt biztos abban, hogy egy nagyáruházban pont használt műfogsort szeretne vásárolni.

– Azt tanácsolom, messzire kerüld el a tejkaramellát! – figyelmeztette a hírlapárus. – Emlékszem, hogy megboldogult feleségemnek egyből kiesett a fogsora, amikor beleharapott egy romlott tejkaramellába, amit az ezüstlakodalmunkra kapott tőlem ajándékba.

– Vigyázni fogok – ígérte Alfi. – Szóval, hogyan állítsuk meg Gyökért? Tényleg rosszak voltak a fogaim, de nem ennyire. Semmi esetre sem kellett volna MINDET kihúznia. Az a nő gonosz!

– Jobban meggondolva a dolgot – töprengett a hírlapárus – fura dolgok történnek a városban, amióta csak megérkezett.

– A gyerekek beteszik a fogukat a párnájuk alá, és reggel valami ocsmányságot találnak helyette – mondta Alfi.

– Pontosan! – kiáltotta Rádzs. – De honnan tudod?

– A barátnőmmel, Gabival is ez történt…

– A barátnőddel? Óóó… – vigyorodott el Rádzs.

– Nem, nem! – tiltakozott Alfi. – Nem a barátnőm. Gabi csak a barátom, aki történetesen lány.

– A barátlányod{17}?

Alfi úgy vélte, jobb, ha nem akadékoskodik tovább.

– Mondjuk. Szóval Gabi rajzolt egy térképet, és pontosan bejelölte rajta, hogy hol és mikor lopták el a fogakat…

– Ez az egész rendkívül felháborító. Amikor kicsi voltam, és kiesett egy fogam, mindig betettem a párnám alá, és mire felébredtem, egy érmét találtam a helyén. A fogtündér hagyta ott.

– Biztosan a mamád vagy a papád hagyta ott – felelte Alfi.

Rádzson látszott, hogy igencsak zavarba jött.

– De nekem azt mondták, hogy a fogtündér tette oda…

Alfi felsóhajtott. Lassan kamaszodni kezdett, és egyszerűen butaságnak tartotta, hogy valaki még hisz a fogtündérben. Ami őt illeti, nevetségesnek tartotta az elképzelést, hogy egy apró, szárnyas valami, rövid tüllszoknyában, kezében egy varázspálcával bejön a szobába az éjszaka kellős közepén, hogy pénzt hagyjon a párnája alatt. De nem akarta megbántani az újságárust.

– Nos, azt hiszem, időnként talán a fogtündér jön, de amikor nem ér rá, akkor az anyukák és az apukák segítenek neki – felelte. – Rajta! Mondj el mindent, amit tudsz!

– Hát, a fiatalabb vásárlóim közül elég sokan arra ébredtek ma reggel, hogy pénz helyett valami rútságot találtak a párnájuk alatt.

– Mint például? – faggatózott Alfi.

– Például… csótányokat…

– Volt más is?

– Várjunk csak, hadd gondolkozzam! Döglött férgeket, egy élő patkányt, egy varangyot, amit kilapítottak egy klopfolóval, aztán ropogósra szárítottak a napon…

A fiú a szája elé kapta a kezét. Émelyegni kezdett a sok szörnyűségtől. Csakhogy a hátborzongató dolgok iránti kíváncsisága felülkerekedett benne, és többet akart hallani.

– Ez minden? – érdeklődött.

– Nem – Rádzs nagy levegőt vett. – Biztos vagy abban, hogy a legeslegvérfagyasztóbbikat{18} is tudni akarod?

– Igen is, meg nem is – felelte Alfi. – De inkább igen…

Rádzs mélyet sóhajtott, mielőtt folytatta.

– Egy öregember lábkörmét!

– Nem! – sikoltott Alfi.

– De! Senki sem tudja, kié lehetett. Nagy volt, és vastag, és koszos, és gombás…

– HAGYD ABBA! – üvöltött Alfi.

– Te mondtad, hogy meséljem el! – tiltakozott Rádzs.

– Igen. De nem tudtam, hogy ennyire undorító lesz. – Alfi elgondolkodott egy pillanatra.

– És egyik gyerek sem látott semmit?

A hírlapárus megrázta a fejét.

– Egyik sem. Senki nem látott semmit. Az egész dolog nagyon rejtélyes. Különben is, hogyan lehetséges, hogy egyetlen személy egyetlen éjszaka leforgása alatt ilyen sok helyre eljut?

Alfi fölhúzta magát a pultra, és odaült a kassza mellé.

– De kell, hogy legyen valamilyen összefüggés Gyökérrel. Biztos vagyok benne! Esküszöm, hogy az a nő gonosz! – mondta. – Tetten kell érnünk! Csapdát kell állítanunk neki!

Alfi elhallgatott, és maga elé meredt. Rádzs feszülten figyelte.

– Csapdát? – sürgette a fiút az újságárus.

– Gondolkodom, Rádzs…

– Jaj, elnézést! – A hírlapárus türelmetlenül járkált fel-alá. – Egy mentacukorka segítene a koncentrálásban?

– Megvan! – kiáltott föl Alfi. A szeme felragyogott, és izgalmában leugrott a pultról.

– Mi van meg?

– A terv! Hogy hogyan tudjuk elkapni a fogtolvajt!

– Nagyszerű, fiam. Ez pompás! Hogyan segíthetek?

Alfi egyenesen belenézett Rádzs szemébe. Tudta, hogy amit mondani készül, annak a férfi nem fog örülni.

– Csak egy egészen aprócska szívességre lenne szükségem…

– Igen? – kérdezte az újságárus.

– Kölcsön kell kérnem az egyik fogadat…

21

A repülő fog

– Az egyik FOGAMAT? – tiltakozott Rádzs.

– Igen – felelte Alfi határozottan. – Fölajánlanám a sajátomat, de sajnos egy sem maradt.

Nem úgy tűnt, mintha Rádzst ezzel meggyőzte volna.

– De miért kell neked az egyik fogam?

Alfi föl-alá járkált az egypennys rágócukorkákkal telizsúfolt polcok között, hogy összeszedje a gondolatait.

– Oké. Eddig ennyit tudunk: valaki vagy valami ellopja a gyerekek fogait a párnájuk alól, és egy rondaságot hagy ott helyette, ugye?

– Igen – helyeselt az újságárus.

– Akkor én ma éjjel bedugok egy fogat a párnám alá, amikor lefekszem, aztán úgy teszek, mintha aludnék.

– A kávéval töltött csokigolyó ébren tart! Kiválogatom neked a más ízesítésű csokigolyók közül, jó?

– Jó terv. Én majd fekszem az ágyban, a szemem félig nyitva lesz, hogy lássam, kicsoda… vagy micsoda… – a fiúnak elakadt a lélegzete félelmében – …a felelős ezért a gonoszságért.

Rádzs bólintott, aztán elfordította a fejét, hogy ne kelljen Alfi szemébe néznie. Az újságárus úgy tett, mintha a zacskós pasztillákat rendezgetné.

– Hát, sok szerencsét, fiatalember! Nem is akarlak feltartani. Szép napot!

Alfi azonban továbbra is az újságárusra meredt.

– Rádzs? – szólt végül.

– Igen?

– Nem feledkeztél meg valamiről?

– Nem, nem hinném – vágta rá Rádzs, kissé talán túlságosan is gyorsan. – Nem akarlak feltartani, úgyhogy…

– A fogad…

Rádzs lassan és szemlátomást ijedten közelebb lépett Alfihoz.

– Tudod, nagyon szívesen kölcsönadnám az egyik fogamat – mondta a boltos –, de…

– De? – sürgette a fiú.

– Félek, hogy fájna, ha kihúznánk.

Alfi villámgyorsan végiggondolta, milyen lehetséges módszerek állnak a rendelkezésükre, hogy kihúzzák Rádzs fogát.

A fájdalom növekvő skálát mutatott:

Messze az tűnt a legjobb megoldásnak, ha egy madzagot kötnek a fogra, és a madzag másik végét rákötik az ajtókilincsre. Már csak azért is, mert így legalább egy perc alatt végeznek. Ráadásul Rádzs spárgát is árult a boltjában. Amit természetesen a testépítő magazinok alatt tartott.

Rádzs vonakodva ugyan, de végül beleegyezett a dologba.

Alfi először is rákötözte a madzag egyik végét az újságárus fogára.

Majd óvatosan kimérte a távolságot a nyitott ajtó és Rádzs között, aki beállt a pult mögé.

Azután a spárga másik végét odakötözte az ajtó kilincséhez.

– Jól van, Rádzs, most pedig ne mozdulj, háromtól kezdek visszaszámlálni. Egyre becsapom az ajtót… – jelentette ki Alfi. – Rendben?

Rádzs arca a fájdalom gondolatára már előre eltorzult.

– Igen… – mondta, és a szeme megtelt könnyel.

Alfi lassan elkezdett visszafelé számolni:

– Három… kettő…

Mielőtt azonban befejezhette volna, egy idős kis asszony sietett be a nyitott ajtón, amit azonnal be is csukott maga mögött.

– A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! !

– üvöltött Rádzs, miközben a foga átrepült a bolton, és kupán vágta szegény idős asszonyt.

– Azt mondtad, egyre! Azt mondtad, egyre nyitod ki az ajtót! – tiltakozott a bolttulajdonos.

Alfi odarohant az idős hölgyhöz, aki a homlokát dörzsölgette, és kábultnak látszott, mint aki teljesen összezavarodott.

– Nem esett baja? – kérdezte a fiú.

– Nem, azt hiszem, jól vagyok, kedveském. Csak egy kaparós sorsjegyért jöttem, és egy zacskó bonbonért.

– Á, Nyami mami, a kedvenc vásárlóm! – Rádzs megrázta magát, és gyorsan odavitte az idős hölgynek, amit kért. – Tessék! És ne aggódjon, hölgyem, nem számítok fel felárat, amiért fejbe kólintotta a repülő fogam…

A még mindig kótyagos asszony elővette a pénztárcáját, és odaadta Rádzsnak a pénzt, aki ezután óvatosan kivezette az idős hölgyet a boltból.

Eközben Alfi feltekerte a spárgát, és mosolyogva látta, hogy Rádzs foga még mindig ott fityeg a végén. Futólag szemrevételezte a csorba fogat, aztán belepottyantotta a zsebébe.

– Köszönöm, Rádzs! Ez lesz a csali.

– Hát, sok sikert, fiatalember! És elvárom, hogy holnap reggel az első utad idevezessen a boltba, és elmondd nekem, mit láttál az éjszaka.

– Így lesz, megígérem.

Rádzs eközben visszasietett a pult mögé. Gyorsan átválogatott egy tucat csomag csokigolyót, és a kávéval töltötteket beletette egy stanicliba. Majd egy ragasztóval óvatosan visszazárta a zacskókat.

– Majdnem elfelejtettem! Itt van egy rakás kávéval töltött csokigolyó, nehogy elaludj az éjjel. Lehet, hogy találsz benne egy-két mazsolásat is, mert nagyon hasonló az alakjuk…

Az újságárus odanyújtotta a papírzacskót a fiúnak, és egy pillanatra megszorította a kezét. A szemébe nézett.

– Az isten szerelmére, fiam! Légy óvatos! – suttogta.

– Az leszek, Rádzs.

BIMM!

Szólalt meg a kisharang, ahogyan a fiú kinyitotta az ajtót, és menni készült.

– Csak még valami… – suttogta Rádzs.

– Igen?

– Senkinek se áruld el, hogy megbabráltam a csokigolyós zacskókat…

22

Gigantikus habos sütemény

– Na, fiam, hogy mentek a dolgok a fogorvosnál? – Alfi papájának a hangja érdesen csengett, és rossz volt nézni, milyen nehezen kap levegőt.

– Tömni is kellett?

Alfi papája a tolókocsiban ült a nappaliban, amikor a fia belépett az ajtón. Körülbelül négy óra lehetett, Alfi nagyjából ilyenkor szokott hazaérni az iskolából, úgyhogy az édesapja nem fogott gyanút.

– Ó, minden rendben volt, papa! – kiáltotta a fiú, amilyen vidáman csak tudta, bár a protézis egy kicsit klaffogott a szájában.

Alfi látta, hogy a papája egészsége napról napra romlik. Az édesapja egyre gyengébb és gyengébb lett, egészen összetöpörödött a kerekes székben. Alfi attól félt, hogy ha elmondja az igazságot, a papája dühös lesz. Nagyon dühös. És azonnal el akar majd menni a rendelőbe, hogy tisztázza a dolgot a fogorvossal. De ha kiabálni kezd vagy csak felemeli a hangját, még rosszabbul kap levegőt. Még az is lehet, hogy újra elájulna. Azt pedig nem engedhette.

A fiú szomorúan csoszogott be a szobába. Ha hazajött az iskolából, mindig jól megölelgette a papáját, ma azonban csak ténfergett az ajtóban. Nem akarta, hogy a papája közelebbről is szemügyre vehesse a fogait. Jobban mondva Rádzs megboldogult hitvesének fogait. Vagyis a műfogsorát.

– Na mi van, kölyök, már meg sem ölelsz? – nézett rá a papája. Ez a szokatlan viselkedés felkeltette a gyanakvását.

– Csak fel akarom tenni előbb a teát…

– A tea várhat. Egész nap egyedül vagyok itthon, és csak azt várom, hogy hazajöjj és megölelj. Úgyhogy azonnal kérek egy hatalmas mackóölelést! A legnagyobb, legszélesebb legölelősebb{19} ölelést, amit csak tudsz!

Alfi óvatosan becsukta a száját, és a helyére szívogatta Rádzs megboldogult feleségének műfogsorát. Aztán odasétált a papájához a szoba másik végébe, és jó szorosan átkarolta az édesapját.

– Á, mindjárt sokkal jobb. Mennyire imádom az én kicsi kölykömet!

Ha hazudnia kellett a papájának, Alfi mindig nagyon rosszul érezte magát. Szörnyűséges érzés volt, amely egészen a gyomra mélyéig hatolt. Alfi szégyenkezve és zavartan igyekezett kibontakozni az ölelésből.

Csakhogy a szülők mindig tudják, ha valami baj van a gyerekükkel. Egyszerűen megérzik. A papája sem volt ezzel másképp.

– Biztos, hogy nincsen semmi baj? – nézett mélyen a fia szemébe.

– Nem. Mármint, igen… – hadarta a fiú, kerülve az édesapja tekintetét. – Minden rendben volt a fogorvosnál.

– Hadd nézzem a fogaidat!

Alfi vonakodva kinyitotta a száját, a világ legrövidebb ideig tartó mosolyát villantva a papájára, aztán, amilyen gyorsan csak tudta, be is csukta.

– Látod? Mintha csak új lenne.

– Hát, tényleg szebb lett – mondta a papája.

– Megyek, felteszem a teavizet – hadarta Alfi, azzal kisietett a nappaliból a biztonságot jelentő konyhába.

Alfi feltette a helyiség közepén álló kis kempingtűzhelyre a bádogkannát, és meggyújtotta a gázt. A vezetékes gázt már évekkel korábban kikötötték. A pirossal nyomtatott csekkek helyét idővel átvették a feketével nyomtatottak, míg egy nap már egyáltalán nem küldtek több csekket. Se gázt. Mivel Alfi papája hosszú ideje nem tudott már dolgozni, egyszerűen nem volt pénzük arra, hogy kifizessék a tartozásukat. Miközben Alfi várta, hogy a víz felforrjon, belenyúlt a zsebébe, és ellenőrizte, megvan-e még a fog, amit Rádzs olyan nagylelkűen neki adományozott merész terve kivitelezéséhez. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor megérezte, hogy a fog még mindig ott lapul a zsebében. Nem volt más dolga, csak meg kellett várnia, amíg leszáll az este. És persze meg kell próbálnia ébren maradni…

Az aprócska tűzhelyből éppen akkor fogyott ki pislákolva a gáz, amikor a kanna sípolni kezdett. A víz felforrt, viszont kifogytak a tüzelőanyagból. Ez lesz az utolsó csésze teájuk, és utána jó ideig nem isznak majd.

Alfi visszament a nappaliba a két csésze teával, ezúttal keksz nélkül, hiszen tegnap délután a szociális munkás az utolsó darabot is felfalta.

– Köszönöm, fiam – mondta a papája.

Úgy tűnt, minden rendben lesz, amikor…

KOP KOP KOP

Valaki bekopogtatott az ajtón.

Alfi szíve vadul kalapálni kezdett. A kopogás hangos volt és kitartó. Vajon Monoton úr, az igazgató jött bejelenteni, hogy kicsapták az iskolából? Vagy Tufa tizedes, hogy letartóztassa a ribillió miatt, amelyet ma a városban okozott? Vagy Tarkobak úr, a drámatanár, hogy tovább folytassa az imprót?

– Szerintem Mici néni lesz az… – szólalt meg a papája.

„Nemááááár!”, gondolta Alfi. „Nem engedhetem be, mert mindent elmond a papának!”

– Megkérem, hogy jöjjön vissza később.

– Nem, fiam – szólt rá az édesapja határozottan. – Engedd be! Mici néni nagyon figyelmes, valószínűleg azért jött, hogy megnézze, hogyan érzed magad a fogorvos után.

KOP KOP KOP

KOP KOP KOP

– Engedd be! – ismételte meg a papája.

Alfi az ajtóhoz rohant. Meg kell állítania, fel kell tartóztatnia, valamit feltétlenül ki kell találnia! A foltos üvegen keresztül Mici néni úgy nézett ki tarkabarka öltözékében, mint valami gigantikus habos sütemény. Alfi nagy levegőt vett, és lenyomta a kilincset.

– Á! Helló, Alfréd! Hát, ismét találkozunk!

– Sajnálom, Mici néni, de most nem alkalmas – suttogta a fiú.

– Semmi baj, úgysem maradok sokáig – vágta rá a nő. – Csak csevegek egy kicsit Kriffith úrral, és már megyek is.

Azzal átfurakodott Alfi mellett. A munkája során Mici néni többször is tapasztalta, hogy az emberek nem szívesen látják, de sosem riadt vissza ettől.

Mici nénit már mindennek nevezték, sőt még ennél csúnyább dolgokat is mondtak rá. Sokkal csúnyábbakat. Nem csoda hát, ha elég vastag bőrt növesztett, és teljesen hozzászokott ahhoz, hogy az emberek rácsapják az ajtót. Meglehetősen gyors tempóban sietett végig a folyosón, úgyhogy Alfi nem tehetett mást, követte.

– Kérem, kérem, kérem, ne mondja el a papának, hogy mi történt ma… – A suttogása egyre hangosabb lett. A végén már suttogva kiabált, már ha ilyesmi egyáltalán lehetséges, de úgy látszott, Mici néni eltökélte, hogy rá se hederít az esdeklésére.

– Jó napot, Kriffith úr! – kiáltott fel színpadiasan, amint belépett a nappaliba. Alfi papája alig észrevehetően elfintorodott. Egy icike-picikét még ő is idegesítőnek találta ezt a nőt, és a hangját egy parányit harsánynak.

Alfi édesapja hunyorgott, ahogy megpróbálta felmérni, milyen öltözéket visel a szociális munkás. Mici néni ezúttal igazán kitett magáért. A ruhái, a karkötői és a sminkje több színben pompáztak, mint a legeslegnagyobb színesceruza-készlet.

– Á! Tea! Igazán kedves! – mondta a nő, azzal felkapta Alfi csészéjét, és hangosan beleszürcsölt.

S S S S S S S S S S Z Z Z Z Z Z Z Z Ö Ö Ö Ö Ö Ö Ö Ö Ö R R R R R R R R R R R C C C C C C C C C C C S S S S S S S S S S S ! ! ! ! !

Amit aztán egy még hangosabb sóhajtás követett. Mici néni teljes súlyával levetette magát a kanapéra. Akkora erővel huppant le, hogy a párnákból óriási porfelhő rebbent fel a levegőbe.

– Foglaljon helyet, Mici néni! – mondta Alfi papája kicsit megkésve.

– Papa, kérlek, ne hallgass rá! Meg tudom magyarázni… – kezdett rá a fiú ijedten az ajtóban.

– Ó, alig várom, hogy halljam! – jelentette ki Mici néni.

– Alfi gyakorlatilag egy szót sem mesélt arról, hogy mi történt a fogorvosnál – mondta Alfi édesapja. – Talán ön majd elmeséli nekem, Mici néni, hogy mi történt.

– Papa, kérlek, higgy nekem! – könyörgött a fiú. – El akartam mondani…

– Ó, Kriffith úr, el sem fogja hinni. Nem semmi történet. Nem semmi – mondta a szociális munkás.

Alfinak kétsége sem volt afelől, hogy Mici néninek köszönhetően óriási csávába került.

‒ Ha megengedik, előbb kényelembe helyezem magam – mondta a nő, miközben a háta mögé gyömöszölte a párnákat, és kinyújtóztatta a lábát.

– El fog tartani egy ideig…

23

Sugármeghajtású sejhaj

– Mielőtt belekezdenék – folytatta Mici néni, aki úgy hevert a kanapén, mintha ő lenne Kleopátra, a Nílus királynője –, kaphatnék egyet abból a finom kekszből?

Alfi azonban, mivel egy ideje már az ő feladata volt a bevásárlás, határozottan tudta, hogy a házuk jelenleg kekszmentes övezet.

– Tegnap ette meg az utolsót – felelte. – Emlékszik?

– Esetleg torta? – trillázott a szociális munkás reménykedve, ugyanakkor incselkedve. – Egy szép szelet torta? – Mici néni láthatóan abba a típusba tartozott, akit ha tortával kínálnak, a tányéron hagyja a szeletet, a maradékot pedig maga elé veszi.

– Nincs – felelte a fiú. Felesleges lett volna ellenőriznie. Soha nem volt náluk torta. Még születésnapokon sem.

– Ó, kedvesem, ó, kedvesem, ó, kedvesem… – mondta csalódottan az asszony. – Csokoládé?

– Nincs csokoládénk – felelte Alfi.

– Semmiféle csokoládés édesség nincs a házban? – Mici néni nem adta föl.

– Nincs.

– Semmi csokoládébevonatú vagy csokoládéval ízesített?

– Nincs.

– Csokoládéba mártott, hempergetett, forgatott, csokoládémázas, csokoládéval leöntött, rétegzett, megszórt, esetleg vegyített, vagy csokoládédarabkákat, illetve olvasztott csokoládét tartalmazó?

Alfi nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt. Mici néni annyira idegesítette, hogy alig tudott uralkodni magán, nehogy kiabálni kezdjen.

– Egyáltalán semmi, de semmi csokoládés nincs itthon!

Hosszú ideig csend volt.

– Töltött? – kezdett rá újra Mici néni.

– Nincs!

– Semmi csokoládéval töltött?

– Nincs!

– Semmi, ami akár egy morzsányi, leheletnyi csokit tartalmaz, vagy akár csak nyomokban található meg benne, vagy csak emlékeztet rá?

– NINCS!!!

– Valami, amibe eredetileg nem szántak csokoládét, de esetleg véletlenül belekerült?

Ezen már Alfi papája is meghökkent.

– Mint például? – kérdezte a férfi, aki eddig hol ide, hol oda kapkodta a fejét, és úgy figyelte ezt a csatározást, mintha egy teniszmérkőzést nézne.

– Igen! Mint például? – nézett rá harciasan a fiú is Mici nénire.

Az asszony egy pillanatra elmerült a gondolataiban.

– Mondjuk, bármi olyasmi, aminek a címkéjén az áll, hogy csokoládémentes…

– Nincs!!! – vágta rá a fiú. – Nincs semmi csokoládésunk, csokoládé ízesítésűnk, csokoládéval töltöttünk vagy csokoládéval csokoládézottunk{20}!

– Rendben – fújtatott sértődötten Mici néni. – Csak megkérdeztem…

Azzal ismét beleszürcsölt a teájába…

S S S S S S S S Z Z Z Z Ö Ö Ö Ö Ö Ö Ö Ö R R R R R C C C C S S S S S ! ! ! !

…majd újfent sóhajtott.

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á H H H H H H H ! ! ! ! !

Alfi lerogyott a karosszék szélére, a papája mellé, és keresztbe fonta a karját. Már beletörődött, hogy a sorsát nem kerülheti el. Ahogy hátradőlt, a nadrágzsebéből kipottyant a zacskó, amelyben ott lapultak a Rádzstól kapott kávé ízesítésű csokigolyók. Mici a századmásodperc töredéke alatt lecsapott rá. Olyan volt, akár a gyilkos cápa, amelyik meglátja, hogy egy termetes fóka belecsusszan a tengerbe.

– Akkor hát, fiatalember, vajon mi a csuda lehet az ott? – ugratta a fiút. Tökéletesen tisztában volt azzal, hogy amit a karosszéken lát, az nem más, mint egy zacskó csokoládé bevonatú édesség.

– Semmi – vágta rá Alfi gyorsan.

– Az ott nem semmi, fiam – szólt közbe most már a papája is segítőkészen. – Inkább egy zacskó csokoládénak látszik…

Mici néni a fiúra meredt.

– Ó, ezek? Igen, elnézést. Amikor azt mondta, hogy csokimázas, csokibevonatú, vagy csokival töltött, nem gondoltam, hogy a csokigolyó is közéjük tartozik.

Mici néni egy pillanatra elhallgatott, majd azt suttogta:

– Szerintem nagyon is jól tudod, hogy a csokigolyó is csokoládébevonatú édesség.

– Kínáld meg szépen a kedves hölgyet! – sürgette a papája.

Alfinak szüksége volt a golyókra. Ha félóránként egyet megeszik, a csokoládébevonatú kávékrémgolyók ébren tartják. Az életfontosságú koffeinlöketek nélkül viszont esélye sem lesz elkapni azt az akármicsodát, amelyik azokat a kimondhatatlan szörnyűségeket hagyja ott a gyerekek párnája alatt.

Vonakodva felemelte a zacskót, és odanyújtotta Mici néninek.

– Köszönöm, fiatalember. Végre célba értünk! Lássuk csak, milyen ízesítésűt vegyek… Mmm… Mindegyiket szeretem, kivéve a kávésat.

– A kávésat senki sem szereti – helyeselt Alfi papája.

„Ezt a szerencsét”, gondolta Alfi. Ha Rádzs úgy válogatta ki őket, ahogyan mondta, akkor kivétel nélkül mindegyik kávéval van töltve.

– Amúgy sem bírom a kávét – folytatta Mici néni. – Azonnal átszalad rajtam…

Apa és fia összenéztek. A pillantásuk elárulta, hogy „erre azért már tényleg nem kíváncsiak”. Egyikük sem akarta elképzelni, milyen látványt nyújthat Mici néni, amikor nem tud felállni a vécéről.

Mici néni mohón feltépte a zacskót, és kiszolgálta magát. Kiszedte az első golyót és bekapta. Egy pillanatig rágta, aztán eltorzult az arca, ahogyan a kávé kesernyés-savanykás íze szétolvadt a szájában.

– Ne! Ez kávés – nyögött fel. – Pont az első! Micsoda balszerencse!

Most Alfin volt a sor, hogy mosolyogjon. Az ingébe temette az arcát, nehogy észrevegyék önelégült vigyorát.

– Veszek még egyet, hogy elvegyem az ízét – mondta a szociális munkás.

Azzal Mici néni újfent kiszolgálta magát. Az arca azonban ismét grimaszba torzult.

– Ez is kávés! Nem hiszem el! Nekem másik kell!

Vajon Rádzsnak sikerült jól kiválogatnia? Vagy maradt benne olyan különleges mazsolás is? Alfi magában azon imádkozott, hogy csak kávés legyen.

Mici néni kiválasztott egy újabb golyót.

– Á, ez biztosan karamellás! Az a kedvencem…

A szociális munkás óvatosan szemügyre vette az aprócska csokigolyót.

– Vagy talán narancsos? Nem, nem, nem, ez biztosan karamellás lesz! Végre rám mosolygott a szerencse.

Miután megforgatta, megszagolta, sőt megnyalta a golyócskát, végül bekapta. A csokoládé azonnal olvadni kezdett a szájában, de amint eltűnt a bevonat, Mici arca ismét csak grimaszba torzult a szörnyű undortól. Pont úgy nézett ki, mint akinek a szájába beúszott egy halálosan mérgező medúza.

– K Á V É S ! ! !

N N N N N N N N E E E E E E E E ! ! ! !

Azzal bekapott egy újabbat, és még egyet, és még egyet. Mindegyiket felfalta abban a reményben, hogy elveszi az előző ízét. De mindegyik után csak még rosszabb lett a helyzet. Hamarosan az egész zacskó csokigolyót elpusztította, még egy morzsa sem maradt belőle. És Mici néni hasa szép lassan megtelt kávéval. Csak ült a kanapén a szája körül szétmaszatolódott csokoládéval, és kiült az arcára a szenvedés.

– Minden egyes átkozott darab kávés volt! – hőbörgött.

– Ó, szegény Mici néni…! – szólalt meg Alfi, miközben minden erejét megfeszítette, nehogy kirobbanjon belőle a nevetés. – Hogy lehetséges ez?

Alfi papája nagyon döbbentnek látszott.

– Mennyi az esélye ennek? – kérdezte kerek szemekkel. – Egy a millióhoz!

A fiú igyekezett a lehető legártatlanabb képet vágni.

Vihar előtti csend volt. Aztán a csendből előtört egy hang. Egy hosszú, halk, morajló hang. Mintha valahol messze, egy távoli galaxisban vihar készülődne. Apa és fia egymásra néztek, aztán Mici nénire meredtek. Szerencsétlen asszony lenézett gömbölyded pocakjára. Morajlott és morgott, majd ijesztő iramban puffadni kezdett. Leginkább egy lufira hasonlított, ami annyira megtelt levegővel, hogy már csak percek kérdése, és szétdurran.

MONDTAM MÁR, HOGY A KÁVÉ AZONNAL ÁTSZALAD RAJTAM! – kiáltotta a nő. – MINDJÁRT SZÉTROBBAN A SEJHAJOM!

‒ Nos – elmélkedett Alfi, aki nem kicsit tűnt önelégültnek – felteszem, a történetet majd máskor meséli el…

– Igen! Igen! Mennem kell! – kiáltott ismét Mici. – Most! Azonnal! – Azzal felállt. És ahogyan felegyenesedett, a feneke nagyot rottyant. Hangosan és vadul. – A helyzet az, hogy már késő.

Újabb rottyanást lehetett hallani, még hangosabbat és még vadulabbat{21}, mint az imént.

– Ó, kedveseim, bocsássanak meg!

Az asszony mélységes zavarában teljesen elvesztette az uralmát a feneke fölött. Kissé meggörnyedve, és mint a rák, futólépésben oldalazva kisietett a szobából. Mici néni kétségbeesetten igyekezett visszatartani az altáji szelet, de az ülepéből minden lépésnél mennydörgésszerű robajlással távozott a levegő.

Alfi olyan viccesnek találta a dolgot, hogy még a szeme is könnybe lábadt. Még a papája is a szája elé kapta a kezét, nehogy elkacagja magát. Ám amint meghallották, hogy a szociális munkás mögött becsukódik az ajtó, kirobbant belőlük a nevetés, tülköltek és dudáltak, mint az oroszlánfókák. Alfi papája annyira hahotázott, hogy kicsúszott a kerekes székből, majd lehuppant a padlóra, és még jó ideig összeölelkezve és nevetve hemperegtek a földön.

Végül Alfi térden állva az ablakhoz kúszott, onnan figyelte, hogyan hajt el a mopedjével Mici néni. Úgy látszott, mintha a járgány százszor gyorsabb lenne, mint máskor. Talán az asszony fenekéből kisüvítő, kávéillatú gáz miatt működött sugármeghajtású motorként? Azzal, hogy a szociális munkás sietve távozott, Alfi megmenekült. Legalábbis egyelőre. Csakhogy a fiú most egy sokkal veszélyesebb világba készült belépni. Olyanba, amilyet eddig legmerészebb álmaiban sem tudott elképzelni…

24

A legsötétebb óra

A terv készen állt.

Még korán volt, de Alfi már fölvette a pizsamáját, hogy be tudjon bújni az ágyába. Ma este nem kellett sürgetni, hogy ideje már lefeküdni. Ahogy leszállt a sötétség, Alfi egyenesen a szobájába ment, és becsúsztatta Rádzs fogát a párnája alá. Senki sem tudhatta, hogy ez a valaki vagy valami mikor készül lecsapni, és ellopni a fogat. Csak annyi kellett hozzá, hogy sötét legyen. És már az volt. Igazi, téli sötétség. Csak egyetlen probléma adódott Alfi tervével. Hogy a csudába fog ébren maradni egész éjjel? Mici néni az utolsó szem kávés golyót is befalta. Több mód is kínálkozott arra, hogy ébren maradjon, de egyiket sem találta tuti biztosnak:

• Ha gyufaszállal kitámasztja a szemhéját, nehogy lecsukódjon.

• Ha több liter vizet megiszik, és nem megy el pisilni.

• Percenként lekever magának egy jókora pofont.

• Nyitva hagyja az ablakot, amitől olyan hideg lesz, hogy reszketni fog, és jégcsapok nőnek az orrára.

• Maga elé képzeli a legrosszabb tanárát, és megpróbál tíz dolgot kitalálni, amit szeret benne. Ami, ugyebár, lehetetlen!

• Jól megcsavarja a felsőkarján a bőrt, és a fájdalom ébren tartja.

• Ötpercenként kiszáll az ágyból, és ritmikus gimnasztikázik. A szalag vagy a labda megteszi.

• Szörnyen kényelmetlen pózban fekszik, például így…

Alfi bemászott az ágyába, és elfújta a kezében tartott gyertyát. Ahogy lefeküdt, rájött, hogy nincsen szüksége semmilyen trükkre ahhoz, hogy ébren maradjon. Egész életében nem érezte magát ennyire ébernek. Az éjszaka nyugodtnak és csendesnek ígérkezett. Hamarosan azonban minden apró zaj, még a legparányibb nyikorgás és suhogás is félelemmel töltötte el…

LEHET, HOGY Ő AZ.

LEHET, HOGY Ő AZ.

LEHET, HOGY Ő AZ.

A falon árnyak kezdtek táncolni. Vajon csak az arra elhaladó autók fényszórója vetítette a falra a fák árnyékát? Vagy talán baljóslatúbb dolgok mozogtak ott?

LEHET, HOGY Ő AZ.

LEHET, HOGY Ő AZ.

LEHET.

HOGY.

Ő.

AZ.

Alfi becsúsztatta a kezét a párnája alá, hogy ellenőrizze, megvan-e még a fog. Ott volt.

Ki vagy mi fog bejönni a szobájába? És hogyan próbálja majd ellopni a fogat? Ahogy ott feküdt a sötétben, a képzelete vad csapongásba kezdett. Alfi egy idő után már meg sem tudta különböztetni a valóságot attól, ami a fejében történt. Vajon ébren fekszik az ágyában? Vagy igazából alszik, és csak álmodja, hogy ébren van?

Órák teltek el. Vagy csak percek? Lehetetlen volt megmondani. Odakint, az ablakon túl minden csendes volt. Madár sem énekelt. Még egy repülő sem szállt el a házuk felett. Autót sem hallott a távolban. Tényleg ez volt a legsötétebb óra.

Újra becsúsztatta a kezét a párnája alá. A fog pontosan ott volt, ahová tette.

És akkor Alfi meghallotta, hogy odakint a bokorban megzörren valami. Talán egy madár, vagy egy mókus, de lehet, hogy egy patkány.

Egy pillanatra elnémult minden.

Aztán egyetlen szemvillanás alatt földerengett egy árnyék, és teljesen eltakarta az utcai lámpák sárga fényét. A vér is megfagyott a fiú ereiben. Hirtelen végzetes hibának tűnt az ötlet, hogy egyedül nézzen szembe a rettenettel. Alfi megrémült. Halálosan megrémült.

Aztán meghallotta, hogy nyílik az ablak. Valaki félrehúzta a szakadozott, piszkos függönyt, és egy alak mászott be a szobájába. Alfi üvölteni szeretett volna, de a szája kiszáradt a félelemtől, és egy hang sem jött ki a torkán. Az alak lassan indult feléje. Alfi úgy tervezte, hogy majd alvást színlel, hagyja, hogy ellopják a fogat, és távozáskor lopva meglesi az elkövetőt. Terve azonban dugába dőlt: annyira úrrá lett rajta a félelem, hogy képtelen volt alvást színlelni. Egész teste reszketett a rémülettől.

Vagy menekülésre fogja a dolgot, vagy felveszi a harcot.

Csakhogy az alak időközben már odaért, és nem volt hová menekülni. Egyetlen választása maradt: harcolni. Alfi kiugrott az ágyból, és miközben az ökleivel harciasan a levegőben körözött, azt üvöltötte:

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! ! ! !

25

A párna alatt

– Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! ! !

– üvöltötte az alak is, majd hozzátette: – Kérlek, kérlek, kérlek, ne bánts!

Alfi ezer közül is megismerte volna Rádzs hangját.

A fiú gyorsan meggyújtotta az ágya mellett álló gyertyát, és közelebb emelte a fekete árnyhoz. Rádzs nézett vissza rá az apró kis láng mögül.

Most, hogy a félelme elmúlt, Alfi nagyot nyelt, és rekedten felnyögött.

– Rádzs! Mi a csudát keresel itt?!

– Rám ijesztettél! – kiáltott fel az újságárus.

– Te még jobban rám ijesztettél! – vágta rá a fiú.

– Hát, szerintem te ijesztettél rám jobban.

– Nem. Valójában te ijesztettél rám jobban.

– Nem nem nem nem és nem!

Teljesen biztos vagyok abban, hogy te százszor jobban megijesztettél – tiltakozott Rádzs. – Téma lezárva!

Nem sok értelme lett volna vitába szállni Rádzzsal. Az újságárusról mindenki tudta, hogy nagyon ijedős. A szóbeszéd szerint egyszer sikoltozva rohant ki a boltjából, és megesküdött, hogy látta, amint az egyik kétpennys gumicukorkígyó megmozdul.

– Rendben, rendben – adta fel Alfi. – Csak tudod, azt hittem, hogy te vagy a fogtolvaj…

– Nem én vagyok – felelte Rádzs. – Engem Rádzsnak hívnak. Én vagyok az újságárus.

– Igen, igen, igen! Tudom, hogy ki vagy – mondta a fiú most már felbőszülve. – Mit keresel itt?

Abban a pillanatban fagyos szélroham söpört végig a szobán, és eloltotta a gyertyát.

– Sötét van! – nyafogott Rádzs.

– Semmi baj, csak megkeresem a gyufát…

Alfi a sötétben tapogatózva odabotorkált az éjjeliszekrényéhez (amely valójában egy fejre állított tejesláda volt), és meggyújtotta a gyertyát. A szobájában határozottan fagyosnak találta a levegőt, így odament az ablakhoz, és becsukta. Sőt, a biztonság kedvéért még be is zárta.

– Tudod, ott feküdtem az ágyamban az üzlet fölött, és annyira aggódtam érted, hogy teljesen egyedül vársz itt erre a… – Rádzs küszködve keresgélte a megfelelő kifejezést. Végül megtalálta: – …dologra.

– Ez nagyon kedves tőled, de hogy őszinte legyek, jól megvoltam – hazudta Alfi. – Már éjfél körül jár, de egyelőre az égvilágon semmi gyanúsat nem láttam.

– És a fogam még ott van a párna alatt?

– Ó, persze – mondta Alfi az ágyhoz lépve. Ide tettem. Nézd csak…

De amikor a fiú felemelte a párnát, a fog nem volt sehol.

Valami mást talált ott.

Valami szörnyűségesen szörnyűségeset.

Valami félelmetesen félelmetest.

Egy szemgolyót.

A hosszú, selymes idegszál még ott lógott a hátulján. Úgy csapkodott, mintha egy farok lenne, amitől a szemgolyó idegesen rángatózott és tekergőzött a matracon.

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! ! ! !

– sikoltott fel Rádzs.

Alfi, aki egy parányit bátrabbnak tartotta magát az újságárusnál, szintén visított:

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! !

Ráadásul az újságárusnál sokkal hangosabban.

– Ez egy szemgolyó! – kiáltotta Rádzs.

– Tudom! – kiáltott Alfi is.

– De ez egy igazi szemgolyó!

– Igen, tudom! Ennek ellenére próbáljuk megőrizni a hidegvérünket – mondta a fiú. – Ez majd nyomra vezet minket… – Azzal lassan lejjebb eresztette a gyertyát, hogy megvizsgálja a szemgolyót. Szokatlanul nagy volt. Akkora, mint egy pingponglabda. A szemgolyó nyilván egy nagyobb állattól származott. Vagy egy óriástól.

És akkor a szemgolyó megfordult, és egyenesen ránézett.

A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A ! ! ! !

– üvöltött fel ismételten Alfi.

A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A A ! ! ! !

– üvöltött fel erre Rádzs is.

– Rám nézett! – hadarta a fiú. – Egyenesen a szemembe nézett…

Dörömbölt valaki a falon.

Rádzs újfent visított egy nagyot, és megpróbált beleugrani Alfi karjába.

– Papa az, csak átdörömbölt a szomszéd szobából.

– Ó, elnézést – mondta az újságárus, és igyekezett lehiggadni. Az idegei végképp felmondták a szolgálatot. – Ha egeret láttam, mindig felugrottam anyukám karjába…

– Hát, most már túl nehéz vagy hozzá…

– Tudom. Anyuka is ezt mondta, amikor a múlt héten egeret láttam nála.

Alfi hitetlenkedve bámult az újságárusra.

Alfi papája újra dörömbölni kezdett a falon.

– Fiam? Fiam? Minden rendben van? – köhögött zihálva.

– Mindjárt megyek, papa…

Alfi kisietett a szobából, végigszaladt a folyosón, és belépett édesapja szobájába, a halálra vált újságárussal szorosan a nyomában.

– Rádzs? – kérdezte Alfi papája végképp összezavarodva.

– Á, jó estét, Griffith úr! – felelte Rádzs vidáman, és úgy tett, mintha tökéletesen normális lenne, hogy az éjszaka közepén meglátogatja őket.

– Nézze, ha az újságszámla miatt jött, már éppen… – fogott bele Alfi papája.

Rádzs rámosolygott.

– Barátom, azt az újságszámlát már rég elfelejtettük.

– Akkor mit csinál itt? – kérdezte Alfi papája.

Rádzs a fiúra nézett. Az édesapja követte az újságárus tekintetét. Hamarosan minden szem (nos, kivéve azt az egyet a másik szobában) Alfit bámulta.

– Nos? – kérdezte a papája. – Azt hiszem, ideje, hogy elmondd az igazságot, ifiúr! – Az édesapja csak akkor szólította Alfit „ifiúr”-nak, ha a fiú rossz fát tett a tűzre. Alfi tudta ezt. Mélyet sóhajtott. Végül is itt az ideje, hogy az egész történetet töviről hegyire elmesélje a papájának…

26

Vastag, barna nyálka

Alfi papája a fantasztikus történetek szakértője volt. Ezt a történetet valahogy mégis nehezére esett elhinni. Rádzs noszogatására Alfi végül töviről hegyire elmesélte az egészet: a fogorvos iskolában tett látogatását; Mami különleges fogkrémjét, amely szétmarta a követ, az ismétlődő éjszakai foglopásokat; a kergetőzést az iskolában, és végül azt, hogy minden fogát kihúzták. A papája, aki eddig csak hitetlenkedett, irtózatosan dühös lett, amikor Alfi kivette a műfogsort, és a gyertya fényébe tartotta.

– Csak kapjam a kezem közé azt a fogorvost…! – kiabálta az édesapja, de aztán köhögni kezdett, és végül alig kapott levegőt.

– Ezért nem akartam elmondani neked – jelentette ki Alfi, miközben a papáját tartotta. – Nem akartam, hogy aggódj és kiabálj.

Alfi papája mélyen a fia szemébe nézett.

– Sokkal jobban aggaszt az, hogy nem mondtad el, fiam. Egy csapat vagyunk, vagy nem? Te és én.

Alfi némán bólintott. Attól félt, hogy ha beszélni kezd, a hangja megremeg a feltörő érzelmektől.

– A kölyköm vagy. Az én kicsi kölyköm… – folytatta a papája. – És én bármit megtennék a kölykömért. Ha kell, meg is halnék érted…

Alfi szeme megtelt könnyel. Még Rádzs is elsírta magát, és jó hangosan belefújta az orrát az ingujjába.

A fiú és az újságárus ezek után áttolták Alfi papáját a másik szobába, hogy tüzetesen megvizsgálhassa a kirakós játék legutolsó és legijesztőbb darabkáját, a szemgolyót.

Szerencsére már nem rángatózott és nem tekergőzött. Viszont amerre haladt a lepedőn, vastag, barna nyálkacsíkot hagyott maga után. Mindhárman közel hajoltak, hogy megvizsgálják a gyertya fényében.

– Az a legfurább az egészben – kezdte Alfi –, hogy egész éjjel fent voltam. Hogyan tudták akkor kicserélni a fogat? – Az édesapja hosszan és alaposan elgondolkodott ezen.

– Nyilván elszundítottál egy pillanatra, fiam.

– Nem. – Alfi tökéletesen biztos volt a dolgában. – Nem aludtam el. És folyamatosan ellenőriztem a párnámat. Utoljára pont azelőtt, hogy Rádzs bejött, és akkor még megvolt…

– És becsuktad utánam az ablakot – tette hozzá az újságárus.

– Azután a jeges szélroham után – gondolkodott Alfi hangosan.

– Igen – helyeselt Rádzs. Megvizsgálta az ablakot. – És nézd csak, még mindig zárva van.

A szobára néma csend ereszkedett. A derengő félhomályban Alfi papája suttogva megszólalt:

– Akárki vagy akármi tette is ezt, annak még itt kell lennie a házban…

Egyikük sem moccant.

– Az is lehet, hogy itt van a szobában – suttogta a férfi.

A három szempár a sötétbe meredt. Ha ez igaz, vajon hol rejtőzhet? A szoba kicsi volt. Alig néhány bútordarab árválkodott benne. Bújócskához nem éppen a legjobb hely. Alfi papája a szoba egyik sarkában álló öreg, fából készült szekrény felé intett a szemével. Alfi lábujjhegyen, gyertyával a kezében odaosont. Az egyik meglazult padlódeszka hangosan megnyikordult, ahogy ránehezedett. A papája erre a szájára tette a mutatóujját. Alfi ekkor megfogta a szekrény kilincsét, mire a papája bólintott neki, hogy kinyithatja a szekrényajtót. Ez a feszültség túl sok volt Rádzsnak, aki egy ideje már ott lapult papa kerekes széke mögött, de most még a szemét is behunyta.

A fiú villámgyors mozdulattal feltépte az ajtót.

Valami hirtelen feléje repült…

Az anorákja. Beleakadt az ujja az ajtóba.

Alfi nagy levegőt vett, félretolta azt a néhány ruhadarabot, amelyet odabent tartott, de a szekrény üres volt. Eltekintve attól a régi, focizáshoz használt zoknitól, amely olyan rég hevert már a szekrény aljában, hogy belepte a penész.

Mindeközben Rádzs csukva tartotta a szemét, és az arcát eltorzította a félelem. Alfi papája óvatosan megbökte az újságárus karját, aki mint egy gazella, felszökkent a levegőbe.

– JJJJJAAAAAAAAAJJJ! – ordított fel.

– Ccccssss! – csitította Alfi papája, aztán szemével az ágy felé intett. Rádzs magára mutatott, és a tekintete azt kérdezte:

– Én? Alfi papája bólintott, és a tekintete azt mondta:

– Igen! Te!

Az újságárus megrázta a fejét. Összekulcsolta a két kezét, úgy könyörgött a férfinak, hogy ne őt küldje.

Alfi az égre emelte a tekintetét. Odalépett a gyáva újságárushoz, és gyengéden arrébb tolta. Felemelte a lelógó lepedőt, és gyertyával a kezében lehajolt, hogy benézzen az ágy alá. Odabent sötét volt, még a gyertya fénye mellett is hunyorognia kellett, hogy bármit is kivegyen az árnyakból. Ahogy a legtöbb fiú, ő sem vette soha a fáradságot, hogy kitakarítson az ágya alatt. Rég elfeledett legódarabkák és egy koszos, régi alsónadrág hevert alatta. Kísérteties szürkeség honolt odabent a vastag, mindent elborító porrétegtől. Alfi felsóhajtott. Itt sem rejtőzik semmiféle gonosz…

De akkor. Az ágy alatt. A sötétségből. Két szem villant elő. És halálos fekete pillantással a fiúra meredt.

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! !

– visított fel Alfi.

És az a valaki, akihez a két szem tartozott, abban a pillanatban elfújta Alfi gyertyáját. A szobában szuroksötét lett. Egy árnyalak bújt elő az ágy alól. És anélkül, hogy megállt volna, hogy kinyissa az ablakot, fülsiketítő robajjal egyenesen átrepült rajta. De olyan sebességgel, hogy a szétzúzott ablak üvegszilánkjai szerteszét repültek.

Alfi az üresen álló ablakkerethez szaladt. Látnia kellett, ki vagy mi rejtőzött az ágya alatt. A fiú kibámult a sötét éjszakába. Az árnyalak végigsüvített az úton, aztán emelkedni kezdett, egyre feljebb és feljebb, egészen az égig. Magasabbra és magasabbra csapott, amíg el nem tűnt a felhők mögött. Nem maradt utána más, csak egy fekete füstcsík.

Alfi nem hitt a szemének, ezért gyorsan lehunyta. Amikor újra kinyitotta, meglátta, hogy a füstcsík még mindig ott lebeg az égen.

Nem rémálom volt.

Hanem valóság.

Alfinak nem maradt más választása. Hinnie kellett a szemének.

27

Kitör a frász

Tufa tizedes egyáltalán nem látszott jókedvűnek, amiért az éjszaka kellős közepén kirángatták kényelmes ágyából. A rendőr ugyan csíkos pizsamában volt, de a rendőrsapkáját felvette, hogy legalább egy kis tekintélyt sugározzon. Zseblámpával a kezében vizsgálgatta a betört ablakot Alfi szobájában. Végigjáratta a zseblámpa fényét a kereten, majd rávilágított a padlón heverő üvegszilánkokra. Végül kijelentette:

– Ezt az ablakot betörték.

Alfi a szemét forgatta.

– Igen, ezt mi is megállapítottuk…

Tufa tizedes belevilágított a fiú arcába.

– Ne szájalj, aranyom! Szerencséd, hogy nem tartóztatlak le. Szemetelés, rendfenntartó erők idejének pazarlása, és a törvény őrével szemben tanúsított ellenállás miatt.

Alfi édesapja egyre dühösebb lett a rendőrre. A lélegzete máris akadozni kezdett.

– Ide hallgasson, uram! Ma éjjel itt valami nagyon gyanús dolog történt. Valaki…

– Vagy valami… – kotyogott közbe az újságárus.

– Köszönöm, Rádzs… – lihegett Alfi édesapja – …vagy valami, az éjszaka kellős közepén betört a fiam szobájába, és otthagyta azt az undorító… dolgot… a párnája alatt.

Tufa tizedes a szemgolyóra irányította a zseblámpáját, amely továbbra is ott csillogott az ágyon.

– Hm… – hömmögött{22}. – Egyetlen árva szemgolyót?

– Tessék?! – csattant fel Alfi, aki tökéletesen összezavarodott a kérdéstől.

– Nos, általában párban járnak, vagy nem? – védekezett Tufa tizedes. – Kettő szemgolyó persze sokkal rosszabb lenne, bár ez az egy sem túl jó ötlet…

– Igen, Tufa tizedes. Egy szemgolyó az ember párnája alatt, az bizony nem túl jó ötlet. Inkább nagyon is rossz – felelte Alfi papája, és szörnyű köhögőroham kapta el.

– Tudja, majd kitört tőle a frász! – tette hozzá Rádzs.

– Pedig mi Gabival megmondtuk magának, hogy ez történik – szólalt meg Alfi. – Most aztán a saját szemével is láthatja. Én ugyan nem vagyok nyomozó, de azt tudom, hogy ez a szemgolyó fontos tárgyi bizonyíték. Nem kellene elvinnie és ujjlenyomat- meg DNS-mintát venni róla?

– De, de – bólogatott Tufa tizedes. – Illetve nem, nem – rázta meg aztán a fejét.

– Nem? – kérdezte csodálkozva Alfi.

– Tudod, elfogytak a különleges bizonyítékoknak szánt zacskóim. A mamám tegnap este használta el az utolsót, hogy becsomagolja a szendvicsemet, ha esetleg megéheznék az éjszaka folyamán.

– Ó, a jóisten szerelmére! – sóhajtott fel Alfi papája.

Azzal a rendőr előhúzta a szendvicset a pizsamája zsebéből.

– Lekváros – jelentette ki, és beleharapott. – Mama nagyon finom lekváros szendvicset csinál, még a kenyér héját is levágja nekem.

A szájából közben folyamatosan potyogtak kifelé a nyállal átitatott morzsák, egyenesen rá a szemgolyóra.

– Ööö… – nézte Tufa tizedes csámcsogva. – Nincs a házban véletlenül folpack, amibe becsomagolhatnám a szemgolyót?

– Nincs! – felelte dühösen a fiú.

– Hm… – hömmögött{23} újra a rendőr. – Hadd gondolkodjam… – mondta, és szépen eltüntette a szendvics maradékát. – Megvan! Küldjék el postán!

– Tessék? – kérdezte Alfi papája két köhögés között. Képtelen volt elhinni, hogy ez az ember ennyire buta.

– Igen! Dobják bele egy buborékos borítékba, ragasszanak rá egy bélyeget, hétfőre megkapom.

– Az túl késő! – kiáltotta Alfi. – Hányszor kell még magának elmondanom?

– Általában háromszor-négyszer, hogy tényleg felfogjam – felelte a rendőr halálos komolysággal.

– Nézze! A gyerekek minden éjjel a párnájuk alá teszik a fogukat, és reggel olyan borzalmas dolgokra ébrednek, mint ez itt! – fogta könyörgőre a dolgot a fiú. – Valamit tennie kell!

– RENDBEN! – tiltakozott Tufa tizedes. – Adják fel elsőbbségivel!

Mindhárman megkönnyebbültek, amikor a hasznavehetetlen rendőr végül elment. Nem sokkal utána Rádzs is hazaindult. Ragaszkodott ahhoz, hogy taxit hívjon magának, pedig mindössze egy percre lakott Alfiék házától. Annyira félt, hogy nem mert egyedül hazasétálni. Alfi és a papája aznap együtt bújtak ágyba. Nemcsak a fiú rémült halálra, hanem az édesapja is. De hiába karolta át a papája, Alfi még így sem aludt egy szemhunyásnyit sem aznap éjszaka.

Az agya vadul kattogott, újra és újra lejátszotta magában az éjszaka eseményeit. Vajon tényleg az a fagyos szélroham volt a fogtolvaj, amely besuhant a szobájába? És azok a szemek az ágy alatt. Nem lett volna értelme tagadni, Alfi korábban is látta már azokat a szemeket. Azokat az éjfekete szemeket. Szembe kellett néznie az ellenséggel.

Hamarosan hajnalodott, és a napfény áttört a függöny lyukain. Miközben az édesapja ott horkolt mellette, Alfi gyengéden leemelte magáról a karját, és csendben visszalopózott a szobájába. Mindent ezüstös dér lepett. Most, hogy betörték az ablakot, a szoba dermesztően hideg lett. Alfi a lehető leggyorsabban felöltözött, és betette a műfogsorát. Kinézett az ablakkereten, miközben felhúzta a kabátja cipzárját, de az utca még az igazak álmát aludta. A madarak sem énekeltek. Nagyon korán volt, és a fiú tudta, hogy most kell cselekednie. Az éjszaka történtek azonban túlságosan megterhelték a papája egészségét. Rádzzsal is csak gond van, amióta az idegei felmondták a szolgálatot. Ami pedig Gabit illeti: a dolog túl veszélyes ahhoz, hogy belekeverje a lányt.

Egyedül kell szembenéznie a szörnyeteggel.

28

A boszorkány

Miután a lehető legóvatosabban becsukta maga mögött a bejárati ajtót, nehogy a papája meghallja, hogy elszökik, Alfi végigrohant az üres utcákon. Útja a fogorvosi rendelőhöz vezetett.

Ezen a téli reggelen vastag köd ereszkedett a városra. Ahol csak lehetett, Alfi a falak tövében futott, elrejtőzött az árnyékban, hiszen megeshet, hogy valaki vagy valami követi. A rendelőtől nem messze egy öreg, göcsörtös fa állt az utcán. A fiú végiglépkedett az ázott avaron, és elrejtőzött a fa törzse mögé. Innen figyelte meredten a fogorvosi rendelő ajtaját.

Alfi hunyorogva kibetűzte, mi áll az ajtóra kifüggesztett táblán.

Miközben a fiú azon töprengett, vajon mit jelenthet az „MFB”, a feje fölül egyszer csak fura hangot hallott. Mintha egy sugárhajtású gép közeledne. Felnézett. A ködből egy alak bukkant elő, gyorsan közeledett, magasan az épületek felett repült, és egy gázpalackhoz hasonlatos dolgon ült. Miután néhány kört leírt, ereszkedni kezdett. Bár az egész városra köd borult, a fiú egyre tisztábban ki tudta venni a részleteket. Alfinak hamarosan semmi kétsége sem maradt afelől, hogy kit lát.

Gyökér kisasszony volt az, a fogorvos.

A nevetőgázpalackon ült lovagló ülésben.

A hátán pedig Agyar foglalt helyet, a macskája. Pár pillanat múlva földet értek.

A fogorvos elcsavarta a csapot a palackon, és olyan könnyedén szökkent le róla, mintha csak bicikliről szállt volna le.

„Hát ezért tudja bejárni az egész várost minden éjszaka!”, gondolta Alfi.

Ahhoz képest, hogy az imént átszelte az eget, Gyökér kisasszony meglepően rendezettnek látszott. Nemcsak a ruhája volt makulátlan, de a kontya is úgy festett, mintha most jött volna ki a fodrásztól. Alfi gyorsan behúzódott a fa mögé, amikor a fogorvos lopva körbepillantott, hogy nem figyeli-e valaki. Aztán Gyökér kisasszony eltűnt az ajtó mögött, hűséges macskája pedig követte. A nő a hóna alá fogta a palackot, a másik kezében pedig egy fényes fémedényt vitt, amely minden lépésnél hangosan megcsörrent. Biztos a gyerekek fogaival volt tele!

Alfinak döbbenetében még a szája is tátva maradt.

gondolta.

Lehet, hogy Gyökér kisasszony nem járt feketében, nem volt csúcsos kalapja, se seprűnyele, de minden kétséget kizáróan boszorkány volt.

Végül is Gabinak lett igaza: boszorkányok tényleg élnek, és köszönik, jól vannak. Gyökér kisasszony volt rá az élő példa. Mármint repülő példa. Csak most fogorvosnak álcázzák magukat. Nyilván ezért állt a tábláján, hogy MFB:

Amint a rendelő ajtaja becsukódott Gyökér kisasszony mögött, az utcát ellepték az emberek, és megindult a forgalom. Ekkor Alfi a fa mögül megpillantott egy bozontos hajú kislányt, aki egyenesen a rendelő felé tartott. Gabi volt az. Ezek szerint betartotta az ígéretét, amit tegnap az iskolaudvaron tett, és egyedül akart szembenézni Gyökér kisasszonnyal. Csakhogy Gabi nem tudta, hogy miféle gonosz ólálkodik az ajtó mögött. Nem tudta, hogy Gyökér kisasszony kihúzta Alfi összes fogát. Sőt mi több, nem látta a borzalmat, amit Alfi látott az éjszaka. De még mielőtt a fiú rákiabálhatott volna, Gabi már meg is nyomta a csengőt. Az ajtó egy szemvillanás alatt kitárult. Alfi tudta, hogy figyelmeztetnie kell a barátját. Kiugrott a fa mögül. Már éppen rá akart kiáltani Gabira, amikor valaki megragadta hátulról a kabátját, és egyszerűen felemelte a levegőbe…

29

Egy vécén töltött éjszaka

– Az egész várost tűvé tettem érted, Alfréd! – köszöntötte Mici néni. A szociális munkás a kabátjánál fogva tartotta Alfit. A fiú cipője éppen csak súrolta a földet.

– Tegyen le! – dühöngött Alfi.

– Szegény édesapád halálra aggódja magát miattad! – A nagydarab asszonyság letette a fiút a földre, de továbbra is szorosan markolta a vállát. – Most azonnal hazaviszlek!

– Nem, nem, nem, én nem mehetek haza! – Alfinak lelkiismeret-furdalása volt, amiért megszökött otthonról, és nem szólt a papájának, hogy hová megy. De vészhelyzet volt.

Mici néni fáradtan felsóhajtott.

– Ide hallgass, fiatalember! – kezdte. – Ma reggel nem vagyok éppen fényes kedvemben. A kis csokigolyós trükködnek köszönhetően az egész éjszakát a vécén töltöttem.

Alfi hirtelen maga elé képzelte Mici nénit, de aztán igyekezett ugyanolyan gyorsan ki is verni a fejéből a képet. Csakhogy minél jobban igyekezett, hogy ne lássa maga előtt a szociális munkást, amint a vécén alszik, annál élesebben rajzolódott ki előtte az összes részlet.

– Nézze! Be kell jutnom a fogorvosi rendelőbe! – fogta könyörgőre a dolgot Alfi.

– Nem, nem és nem! – korholta Mici néni. – Először hazaviszlek. Aztán találkozónk van az iskolaigazgatóval. Meg akarom győzni, hogy ne csapjon ki az iskolából.

– Nem érdekel, hogy kicsapnak-e, vagy sem! Most azonnal be kell jutnom a rendelőbe! – kiabált Alfi a rendelő ajtajára mutatva.

Mici néni szeme résnyire szűkült. Akárhogy is szerette volna, képtelen volt megérteni ezt a fiút.

– Tegnap az egész városnak kergetnie kellett, mert nem akartál ide jönni, most meg alig várod, hogy bejuthass?

– Figyelmeztetnem kell a lánybarátomat, aki nem a barátnőm, csak egy lány, aki a barátom…

– Nincs azzal baj, ha a barátnőd… – töprengett Mici néni.

– Nem az.

– Pedig úgy hangzik – felelte az asszony, óriási vigyorral.

– Nem az! – ismételte meg a fiú határozottan.

– Értem – válaszolta Mici néni. – Pedig tényleg nem baj, ha a barátnőd.

Alfi kezdett dühös lenni.

– Nos, egészen és száz százalékig biztos, hogy nem a barátnőm! Téma lezárva!

A szociális munkás egy pillanatra elhallgatott.

– Szóval ez a lány, aki a barátod, de határozottan nem a barátnőd, hol van most?

– Gabi. Éppen most ment be a rendelőbe. Gyáva nyúlnak nevezett, amiért tegnap még nem akartam vele tartani, de most figyelmeztetnem kell, hogy veszélyben van!

Mici néni ernyedten megrázta a fejét.

– Gyökér kisasszony kedves hölgynek látszik. Mi a csudáért lenne veszélyben Gabi?

– Az a fogorvos valójában egy…

– Igen?

Alfi tudta, hogy mi az igazság, de félt, hogy bután fog hangzani, ha kimondja. Végül összeszedte minden bátorságát és befejezte a mondatot:

– …egy boszorkány!

A szociális munkás jó ideig csak nézte Alfit. Aztán mosolyra húzódott a szája, végül hisztérikus hahotázásban tört ki.

– Ha-ha! Boszorkányt mondtál! Ha-ha-ha-ha-ha!

– Igen – felelte határozottan Alfi.

– Ha-ha-ha! – nevetett tovább Mici néni. – Egy boszorkány? Ez a legnagyobb sületlenség, amit valaha hallottam!

– Pedig igaz! – kiáltott Alfi. – Egy nevetőgázzal teli palackon repül, az a seprűnyele!

– Ha-ha-ha! – kacagott még hangosabban Mici néni. – Mindjárt azt fogod mondani, hogy van egy fekete macskája is!

– Igazából fehér. De nagyon gonosz – felelte Alfi.

– Ha-ha-ha! – A szociális munkás a könnyeit törölgette. – Gyökér kisasszony a helyi közösség megbecsült tagja. És ahogy hallom, kitűnő fogorvos…

Alfi egyenesen a nő szemébe nézett.

– Tényleg? Akkor mi a csudáért tette ezt velem?

Azzal kivette a műfogsorát, és pontosan megmutatta, mit tett vele Gyökér kisasszony. Mici néninek elakadt a lélegzete, döbbenetében még a kezét is a szája elé kapta.

– Jaj, ne! – suttogta. – Ezt Gyökér kisasszony tette veled?

Alfi visszatette a fogsorát, mielőtt válaszolt volna.

– Igen. És a barátom most odafönt van, a rendelőjében.

Mici néni fölpillantott a befeketített ablakokra. Abban a pillanatban felvisított egy fúró, aztán vérfagyasztó sikoltást hallottak.

– Neeeee! – kiáltott föl Mici néni. – Gyerünk, Alfréd, nincs vesztegetni való időnk!

30

Le fogtok térdelni!

Mici néni megragadta Alfi kezét, és együtt rohantak át az utcán a rendelőhöz. A szociális munkás nagydarab nő volt. És mivel nagydarab volt, amikor teljes erőből nekifutott az ajtónak, és a vállával megtaszajtotta, az ajtó bizony behorpadt. Két nekifutás után intett Alfinak, hogy ugorjon a hátára, hogy még nagyobb erőt tudjanak kifejteni.

A módszer elég jól működött, és negyedik próbálkozásra az ajtó leszakadt a zsanérjáról, és a padlóra zuhant. Felszaladtak a lépcsőn, és berontottak a rendelőbe.

Gabi csuklóját és bokáját ugyanúgy bilincsek rögzítették a fogorvosi székhez, mint korábban Alfiét. Gyökér kisasszony alakja a kislány fölé tornyosult, és egy óriási fúrót tartott a kezében, amelyet kézzel kellett tekerni ahhoz, hogy a végére szerelt vastag fúrófej mozgásba jöjjön. A fej annyira gyorsan forgott, hogy fülsiketítően magas, sikító hangot adott ki. És akkora volt, hogy akár útfúrásra is alkalmas lett volna.

– Hagyja abba! – üvöltött rá a nőre Mici néni. Alfi nem bírta megállni, hogy büszkén el ne mosolyodjon. A szociális munkás most az ő csapatában játszott.

– Mit jelentsen ez? – kiáltotta Gyökér kisasszony.

– Utoljára mondom, hagyja abba! – ismételte meg a szociális munkás fenyegetően.

A fogorvos erre megcélozta fúrójával Mici nénit és Alfit.

– Vissza! – morogta.

– Engedje el Gabit! – parancsolta Alfi.

– Különben…?

– Különben írok egy nagyon csúnya levelet a Brit Fogászati Szövetségnek – vágta rá Mici néni.

– Segítség! – sikította Gabi egész testében reszketve a félelemtől. – Gyökér azt mondta, hogy kihúzza az összes fogamat!

– Így is van – mondta megvető gúnnyal Gyökér kisasszony.

Azzal elmosolyodott, felfedve a fogait, amelyek túlságosan fehérek voltak ahhoz, hogy valódiak legyenek. Lassan felemelte a kezét, és kihúzta a fogsorát a szájából, és felfedte a borzalmas valóságot.

Egy sor irtózatos tépőfogat. Az egyik élesebb, csorbább és véresebb volt, mint a másik. Annyira rémisztőek voltak, hogy egy Tyrannosaurus rexnek is a becsületére váltak volna.

– Engem nem lehet megállítani – vicsorogta a fogorvos. – Térdet fogtok hajtani előttem! Mert én vagyok a

31

A repülő macska

Alfi kilépett Mici néni háta mögül, és a Fogrém háta mögé került. A démoni teremtmény ide-oda himbálta a fúrót, hogy mindkettőjüket távol tartsa magától. Alfi előkapott egy tubus fogkrémet a háta mögött álló szekrényből. Agyar erre felszökkent a pultra, és rávetette magát a fiúra, éppen a fejére, de így sem tudta megakadályozni abban, hogy a pasztát egyenesen a boszorkány arcába nyomja. A nagy része mellé ment, és csak a haját perzselte meg, de amikor a mérgező ragacs néhány csöppje az éjfekete szemekbe hullott, a nő azonnal térdre rogyott fájdalmában.

A fúró kiesett a kezéből, és úgy tekergőzött a padlón, mint egy kígyó, amelyik éppen haláltusáját vívja.

Mici néni odasietett a székhez, és megpróbálta kinyitni a bilincseket, amelyek Gabit tartották. Agyar ekkor átugrott az ő fejére, és a macska dús, fehér szőre teljesen betakarta a nő arcát. Agyar egyenként engedte ki borotvaéles karmait, és mélyen belemélyesztette őket Mici néni nyakába, akinek végül kiserkent a vére.

– P P P P F F F F F F Ú Ú Ú Ú Ú Ú Ú J J J J J J J J J ! ! ! ! ! !

– fújt az állat.

– Áááá! – sikoltott fel Mici néni. – Segítség, allergiás vagyok a macskákra!

Alfi egy percet sem tétovázott, szorosan megmarkolta a vadállat kemény, csontos farkát, és tiszta erőből lerántotta Mici néniről. Aztán meglóbálta a szűk helyiségben, mire a macska feje hol a széket, hol a szekrényt, hol a falat találta el.

Miután néhányszor körbeforgatta Agyart, a legegyszerűbbnek az látszott, ha elengedi.

És Alfi pontosan ezt tette.

Agyar vadul fújtatva suhant át a levegőn, át a szobán, végül nagy robajjal a kerekes kocsin landolt.

A halálos fogorvosi eszközök szerteszét szóródtak a rendelő padlóján.

– Szép volt! – mondta elismerően Gabi.

– Kösz – mosolygott szerényen Alfi.

Miközben Mici néni a sebeivel volt elfoglalva, a boszorkány pedig nyöszörögve a szemét törölgette, Alfi kétségbeesetten igyekezett megtalálni a bilincseket nyitó kallantyút.

– Igazad volt – mondta lihegve. – Tényleg boszorkány!

– Nahát!– felelte Gabi. – Nem mondod?

A gúnyos hangnem meglepte Alfit.

– Oké! Akarod, hogy megmentselek vagy nem?

– Öööö, igen, légy szíves… – felelte Gabi bizakodón a fiúra mosolyogva. – Az lesz az!

– Ja, persze. Tényleg – mondta Alfi. Sietve a fejtámla mögé nyúlt, és határozott mozdulattal megrántotta a kallantyút. A bilincsek abban a pillanatban szétnyíltak, visszahúzódtak, és Gabi kiszabadult. Alfi fényes páncélba öltözött lovag módjára megpróbálta felnyalábolni, és a karjába venni Gabit, csakhogy a kislány nem kért belőle.

– Egyedül is elboldogulok, köszönöm! – hárította el a segítséget Gabi. A szíve mélyén fiús lány volt, és utálta azt a szereposztást, ahol neki jutott „a bajba jutott leányka” szerep. Előrelendítette a lábait, és leugrott a padlóra.

– Gyerünk! – mondta Mici néni.

A hátuk mögött a Fogrém a szemét dörzsölgetve lassan feltápászkodott. Egyik kezével kitapogatta és megmarkolta az egyik hosszú, éles és hegyes kampóban végződő szerszámot, amely a gurulós kocsin maradt. A másik kezével előrenyúlt és megragadta Gabit, vadul magához rántotta, aztán a kislány torkának szorítva fegyverét azt suttogta:

– Ha egy lépéssel közelebb jöttök, a barátnőtök meghal.

Mici néni és Alfi kővé dermedtek. A fiú azonban nem bírt uralkodni magán, és megtörte a csendet:

– Csak a tisztánlátás kedvéért… Gabi nem a barátnőm.

– Nem mintha én járnék vele! – gúnyolódott Gabi, és a kampó majdnem belefúródott a bőrébe.

– Hát én soha, de soha az életben nem járnék vele… – tódította Alfi, bár egy kicsit bántotta a lány megjegyzése.

– Akkor sem járnék veled, ha te lennél az utolsó fiú a földön – vágott vissza Gabi.

– Elég ebből az évődésből! – kiabált rájuk a boszorkány.

Azzal a hajánál fogva húzni kezdte a lányt maga után, úgy hátrált egészen a szoba sarkában álló, ezüstszínű gázpalackig. Felpattant a palackra, és maga elé ültette a vadul rúgkapáló és kiabáló Gabit. Aztán hátrahajolt és elfordította a csapot. Agyar az utolsó pillanatban szökkent fel a háta mögé, mert a palack a következő másodpercben kilőtt, mint a rakéta, és utasaival együtt áttörte a befeketített ablakot. Alfi odarohant, hogy lássa, hogyan hasítanak át a szürke égen. Csak egy füstcsík maradt utánuk.

– Gyorsan, Mici néni! – kiáltott Alfi. – Meg kell mentenünk Gabit!

Mindketten lerohantak a lépcsőn, és fölugrottak a szociális munkás mopedjére. Alfi le sem vette a szemét az égről, ő irányította Mici nénit, aki az úttestre összpontosított, így követték a füstcsíkot. Átrobogtak a városon, lakatlan területeken hajtottak át, ha kellett, levágták az utat a hátsó kerteken keresztül, behajtottak a sikátorokba, sőt még egy nagyáruházon is átsuhantak. Szegény Nyami mami csupán egy csomag spagettiért ugrott be, de ahogyan a moped eldübörgött mellette, félreugrott, és fejjel lefelé bezuhant a fagyik közé. Egy pillanat sem telt belé, és az egyik szórakozott polcfeltöltő már fel is matricázta: „Akciós.”

– Bocsánat, Nyami mami! – kiáltott oda Mici, majd hogy időt spóroljon, a kevesebb mint öt árucikket vásárlóknak fenntartott kasszánál távozott, ahol mindig kevesen álltak. – Holnap délután a szokásos időben viszem a Guruló Ebédet! – szólt még vissza az idős hölgynek, azzal kihajtottak a parkolóba, ahol a szociális munkás gázt adott, és teljes sebességre kapcsolt.

– Kapaszkodj! – üvöltötte Alfinak, amikor megpillantották a fekete füstcsíkot, amely mintha megállapodott volna a szomszédos domb teteje mögött. Felérve Mici néni egy pillanatra megtorpant.

– Oda nézzen! – kiabálta túl Alfi a motor zümmögését. – A boszorkány a régi szénbányába vitte Gabit…

– Jaj, ne! – szólalt meg Mici néni. – Oda nem vezet út…

32

Feneketlen mélység

A városban már sok éve felhagytak a szénkitermeléssel. A bánya ott állt elhagyatottan, csúful saját iszaptengerében, senki sem szerette. A bejáratokat bedeszkázták, és hogy távol tartsák a kíváncsiskodókat, az egészet hatalmas fémkerítéssel vették körül. A tetejét szögesdróttal koronázták meg. Figyelmeztető táblák…

…sorakoztak mindenütt.

Alfi tudta, hol talál egy kis lyukat a kerítésen. A nagyobbak az iskolában gyakran meséltek róla, a helyi fiatalok közül ugyanis többen vonzónak találták a bányát. Legalább volt hová menniük esténként, hogy igyanak, dohányozzanak és csókolózzanak, távol a felnőttek kíváncsi tekintetétől. Alfi udvariasan előre engedte Mici nénit. Csakhogy amint a szociális munkás megpróbálta átpasszírozni magát a lyukon, a ruhája beleakadt a kiálló drótokba.

– Segíts, Alfi! Beragadtam! – visította.

Alfi alig bírta visszafojtani a nevetését. A szociális munkás nem éppen a legméltóságteljesebb formáját mutatta.

– Mit szeretne? Mit tegyek? – kérdezte.

– Tolj meg! – utasította Mici néni.

Alfi lehajolt a szociális munkás igencsak terjedelmes feneke mögé.

– Hol? – kérdezte ártatlanul.

– A fenekemnél!

A fiú vonakodva ráhelyezte mindkét kezét Mici néni hatalmas fertályára.

– TOLJ! – kiáltott rá a nő.

Alfi minden erejével nekiveselkedett, és tolni kezdte a nőt, de a lába kicsúszott alóla a kerítés tövében megült, nedves iszapon. Mici néni nem mozdult. Alfi erre nagy levegőt vett, és ismét nekifeszült. Olyan volt, mintha egy autót tolna. Aztán Mici néni hirtelen átcsusszant a lyukon.A ruhái viszont sajnos fennakadtak a kerítésen.

Mici néni tarkabarka öltözéke, a kabátja, a pulcsija, a cicanadrágja mind-mind ott csüngtek a szétvágott drótvégeken. Eltartott néhány pillanatig, amíg Mici néni rájött, hogy nincs rajta más, csak alsónemű.

– Hű, de hűvös lett… – motyogta maga elé, miközben talpra kecmergett. Aztán lenézett, és meglátta, hogy egy szál melltartóban és bugyiban ácsorog a kerítés előtt. Alfi még soha életében nem látott ekkora melltartót. Úgy nézett ki, mintha egy-egy futball-labda rejtőzne bennük, és narancssárga színben rikított. A halvány rózsaszínű bugyogó akár gyereksátornak is beillett volna.

– Ó, te jó ég! – kiáltott fel Mici néni elpirulva.

Szerencsétlen asszony szörnyen zavarba jött. A fiú a lehető leggyorsabban lehámozta Mici néni ruháit a kerítésről. Alfi, látva, milyen szégyenlős a nő, félrefordította a fejét, úgy nyújtotta át a lyukon a szakadozott ruhadarabokat.

– Ó, köszönöm, Alfréd! – Mici néni villámgyorsan kikapta a ruhákat a fiú kezéből. Alfi nem is fordította vissza a fejét, amíg az öltözködéssel járó nyögések és sóhajtozások végképp el nem haltak. A szociális munkás megkönnyebbülten felsóhajtott, majd rászólt Alfira:

– Erről ne szólj, kérlek, senkinek egy szót se!

– Néma leszek, Mici néni! – felelte a fiú, bár egyáltalán nem volt biztos abban, hogy ezt be is tudja majd tartani.

– Pont ma nem válogattam össze a fehérneműket! – kiáltott fel a nő. – Micsoda szégyen!

Onnan, ahol álltak, jól látták, hogy a lassan oszladozó füstcsík pontosan a bánya bejáratánál ér véget. A nyílásban egy hatalmas fémketrec állt, amely egykoron felvonóként szolgált. Réges-régen, amikor a bánya még működött, ez a lift vitte le Alfi papáját és a többi bányászt a föld alá. Több száz méter mélységbe, le a sötét vágatokba, ahol fáradságos munkájukat végezték. Valaha a szén volt az ország legfőbb energiaforrása. A bányászok hosszú-hosszú órákon át dolgoztak, ástak és véstek és fúrtak, hogy a felszínre tudják szállítani az értékes ásványi kincset. Ebbe betegedett bele Alfi papája. A szénkitermelés során keletkezett por az évek hosszú során beivódott a tüdejébe.

– A boszorkány biztosan levitte Gabit – mondta Alfi, miközben átvágtak a kőtörmeléken a bánya bejáratához. – Papa mesélte, hogy csak egyféleképpen lehet oda lejutni: a lifttel. Utánuk kell mennünk!

Mici néni a fiú karjára támaszkodott, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Magas sarkú cipőjében nehezen tudott a csúszós latyakban előre jutni.

– Alfréd, nem mész sehová!

– Tessék? – nézett rá Alfi. Nem azért tette meg ezt a hosszú utat, hogy most föladja.

– Ez egy régi, elhagyatott bánya! – kiáltotta Mici néni. – Nem, nem és nem! Túl veszélyes! És nekem mint szociális munkásnak kötelességem, hogy…

– De ha most nem megyünk utánuk, ki tudja, mit tesz a Fogrém Gabival – mondta a fiú dühösen, miközben odaértek az óriási fémketrechez.

A fiú végigfuttatta az ujjait a vezérlőpanelen, amelyre rászáradt az évtizedek alatt rárakódott korom, és a gomb után kutatott, amelyikkel a felszínre hívhatná a liftet.

– Azonnal gyere el onnan! – kiáltott rá Mici néni. – Ebben a minutumban!

Mint a legtöbb gyerek, ha azt mondták neki, hogy ne csináljon valamit, Alfi is úgy tett, mintha nem hallaná. Végre megtalálta a nagy, zöld hívógombot. Rászorította az ujját, majd újra és újra megnyomta, de a lift egy hangot sem adott ki. Nyilván megszüntették az áramellátást, amikor a bánya évekkel ezelőtt bezárt.

– Látod! – mondta Mici néni. – Nem tudsz lemenni. A legjobb, amit tehetünk, hogy felhívom a rendőrséget, és megvárjuk, amíg kijönnek…

Azzal kotorászni kezdett zöldcitrom színű táskájában, hogy elővegye a telefonját.

– Tufa tizedes teljességgel használhatatlan! – mondta Alfi. – Meg kell mentenünk Gabit!

Alfi minden erejét latba vetve szélesre tárta a liftaknára nyíló, óriási, rozsdás fémajtót. Lenézett a sötétségbe. Amennyire ki tudta venni, rettenetesen mély lehetett. Alfi felkapott egy kisebb darab szenet, amely nyilván évekkel ezelőtt pottyant le egy csilléről, és ledobta a mélybe. Némán számolta, hány másodperc telik el, mire meghallja, ahogyan koppan az alján.

Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz, tizenegy…

Az akna több száz méter mély lehetett.

– Gyere el a szélétől! – kiáltott rá Mici néni, és egy hirtelen mozdulattal elrántotta onnan a fiút.

– Jaj, hála az égnek! – mondta az asszony megkönnyebbült sóhajjal. Nem sejtette, hogy a fiú rohamra készül. Miközben a szociális munkás a telefonját nyomogatta, Alfi levette mindkét zokniját, majd rögtönzött kesztyűként a kezére húzta.

– Kicsörög – jelentette be Mici a füléhez emelve a telefont.

Alfi abban a pillanatban lódult neki, tiszta erejéből nekifutott, majd az akna széléről rávetette magát a vastag fémkábelre, amelyet odafönt rögzítettek, és a vége az akna aljáig ért. Olajosabb volt, mint gondolta. Először megijedt, hogy nem talál rajta fogást, mert olyan gyorsan kezdett csúszni lefelé, mintha zuhanna. Egy percre azt hitte, most ér véget rövid élete.

– Ááááááááááááááá!!! – kiáltotta Alfi.

– Neeeeeeeeeeeeeee!!! – kiáltotta Mici néni.

A fiú villámgyorsan átkulcsolta a lábával a kötelet, és jól megszorította. Szerencsére sikerült lefékeznie magát, és megállt. Aztán óvatosan, mindig csak arasznyival lejjebb csúsztatva a kezét, ereszkedni kezdett a bányába.

– Gyere vissza! – kiáltott utána Mici néni.

A hangja mélyen odalent is visszhangzott az aknában.

De már késő volt. Alfi eltűnt a sötét, feneketlen mélységben.

33

A foglak

Alfi felnézve látta, hogy az akna tetején a világos, négyzet alakú nyílás egyre kisebb lesz. Végül már csak parányi foltnak látszott, akkorának, mint egy csillag az égen. Több száz méter mélyen a föld alatt járt. A karizmai gyorsan elfáradtak. Kizárt, hogy föl tudjon kapaszkodni, és visszafelé ugyanígy megtegye az utat. Az egyetlen út lefelé vezetett. Végül a lába talajt ért, bár olyan koromsötét volt, hogy Alfi bárhogy igyekezett, nem látta, mi az. Az akna mélyén a feketénél is feketébb sötétség honolt.

Ennyire sötét volt…

Bár koromsötét volt, Alfi tudta, hogy a lift tetején áll. Nyilvánvaló volt, hogy otthagyták megrozsdásodni az elhagyatott bányában, mélyen a föld alatt, ahogy minden mást is. Dobbantott a lábával, és a fémesen zörgő hang elárulta, hogy nem tévedett. A kezével tapogatózva hamar megtalálta a vészkijárat csapóajtaját, kinyitotta, és beugrott a lift belsejébe. Félretolta az óriási fémajtót, és észrevette, hogy a távolban tompa, sárga fény pislákol. Néhány elmosódott vonalat is ki tudott venni az árnyékok közül.

Alfi kilépett a liftből. A több száz bányajárat egyikébe érkezett, amelyben vonatsín futott. Több kilométernyi sínt fektettek le odalent, mert a bányászok ezeken közlekedtek, hogy eljussanak a lifttől a fejtés helyszínére, majd csillékben küldték vissza a rengeteg szenet. Lényegében olyan volt az egész, mint egy miniatűr vasút. Most azonban, hogy a bánya elhagyatott lett, Alfi inkább szellemvasútnak nevezte volna.

A járat távoli végében fény vibrált. Alfi arra tartott, lassan és lélegzet-visszafojtva. Közelebb érve látta, hogy árnyékok táncolnak a nyirkos falakon, és rádöbbent, hogy a fényt nem izzók, hanem gyertyák adják ki. Az alagút végébe érve meglátta, hogy a járat egy jól megvilágított barlangba torkollik. Bepillantott.

Semmi sem készíthette fel Alfit arra, amit ott látott. A barlang óriási volt, mintha a végtelenbe veszett volna. Ezer meg ezer gyertya világította meg.

Első ránézésre sehol sem látta Gabit vagy a boszorkányt, de még a macskáját sem. A barlang közepén egy elképzelhetetlenül hosszú asztal terebélyesedett, de székek nem voltak körülötte. A fehér bútordarab inkább egy templomi oltárhoz hasonlított, mint asztalhoz. Hatalmas, fehér csillár lógott a mennyezetről. Több száz gyertya égett rajta. A falakat mozaikok díszítették, amelyek leginkább régi korok leveleire vagy egyfajta titkosírásra emlékeztették a fiút. Alfi látott már hasonlót: az ókori egyiptomi piramisokban található sírokról készült képeken – azokat hieroglifáknak hívták. A barlang egyik felében hatalmas, impozáns trón állt. Az is fehér volt, és akkora, hogy egy óriás is elfért volna rajta. A támlája egészen a barlang tetejéig ért.

Vajon egy szentélybe került?

Vagy egy sírkamrába?

Vagy csak egyszerűen háznak használta valaki?

Alfi habozva lépett be a barlangba. Meg kell keresnie Gabit, és a lehető leggyorsabban ki kell jutniuk innen. Végigfuttatta az ujját a mozaikokon titkos átjáró után kutatva. A felszínük meglepően érdes volt. Az egyik különösen hegyes rész elvágta az ujjhegyét, még a vére is kiserkent, de szerencsére sikerült magába fojtania a kiáltást.

A kezéből lassan csöpögött a vér, de Alfi óvatosan közelebb ment a hihetetlenül hosszú asztalhoz, és benézett alá. Aztán a tetejét is megvizsgálta közelebbről, és rádöbbent, hogy az egészet több ezer apró darabból rakták össze. Vajon mik lehettek korábban? Nagyon óvatosan megérintette a felületet: csakúgy, mint a mozaikoké, ennek is egyenetlen volt a felszíne, és recés. Kíváncsian megfogta az egyik talpas poharat, amelyben gyertya égett, és közelebbről is megvizsgálta az asztalt. Ez is megszámlálhatatlanul sok parányi darabból készült. Aztán Alfi rádöbbent, mit lát.

A pohár több száz fogból készült.

Alfi rémületében kiejtette a kezéből a poharat, amely darabokra tört a földön. A fiú lehajolt, és fölkapott néhány darabkát. Mindegyik fog volt. Gyerekfog. Ahogyan minden más is a barlangban – az asztal, a trón, a csillár és a pohár. Minden fogakból készült. A barlang egy fogakból épült lakhely volt. Egy foglak{24}.

Alfi majdnem felsikoltott a felismeréstől, de még idejében sikerült a szájára tapasztania a kezét. Hány gyerek szenvedhetett ugyanúgy, mint Alfi, csak hogy a boszorkány bebútorozhassa a búvóhelyét? Több ezren. Több tízezren. Hosszú éveken át. Talán évszázadokon át.

Alfi a barlang távoli végébe pislogott, ahol a legmélyebb volt a sötétség. Egy óriási, kormos üstöt fedezett fel, amely olyan széles volt, mint egy gyerekmedence, csak sokkal mélyebb. Amikor lábujjhegyen odaosont, Alfi látta, hogy az üst teli van azzal az ocsmány szagú, sűrű, sárga trutymóval. Alatta tűz égett. A Fogrém nyilvánvalóan a különleges fogkrémkeverékét főzte.

Alfi hirtelen úgy látta, mintha a sötétben megmozdult volna valami. Felnézett. Pontosan a kondér fölött egy lányt pillantott meg, akit fogakból készült láncokkal a barlang tetejéről lelógó cseppkövekhez kötöztek.

– Gabi? – szólította meg rémülten a fiú.

– Alfi! Te vagy az? – suttogta a lány. – Nem ismertelek meg a sötétben. Azt hittem, hogy visszajött a Fogrém…

– Nem, nem, én vagyok! – húzódott közelebb hozzá a fiú. – Azért jöttem, hogy megmentselek!

– Hát nem kapkodtad el! – felelte a lány.

– Ne haragudj, én csak… – hadarta a fiú, de rádöbbent, hogy most már tényleg kezdi bosszantani a lány soha véget nem érő gúnyolódása. – Figyelj, akarod, hogy megmentselek, vagy nem?

– Cssss! – csitította Gabi. – Halkabban! A boszorkány nem lehet túl messze…

– Jól van, jól van, na – suttogta Alfi. – Hogy juthatok fel, hogy kiszabadítsalak?

– Nézd meg, ide tudod-e húzni azt a trónt – javasolta a kislány.

– Nehéznek látszik.

– Pedig a boszorkánynak is sikerült.

– Persze, mert boszorkány- és varázsereje van.

Ahogy Gabi ránézett, a fiú rájött, hogy nincs értelme vitatkozni. Alfi odaosont a trónhoz. Először megpróbálta megbillenteni, de meg sem mozdult. Aztán nekifeszítette a vállát. De nem moccant.

– Jobb lesz, ha visszaszaladok az aknához, és segítséget hozok – suttogta. – Maradj ott…

Gabi elfintorodott.

– Mégis, mit gondolsz, hová mehetnék?

Alfi visszaosont a barlang szájához. Ám amint odaért, hatalmasat üvöltött.

Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! ! !

Egyenesen a boszorkány fekete szemével találta magát szemközt. Csakhogy az arca éppen fordítva volt, fejjel lefelé. Alfi egy pillanatra annyira összezavarodott, nem tudta, hogy mi történik. Aztán felnézett, és meglátta, hogy a Fogrém fejjel lefelé lóg a plafonról, mint egy denevér. A macskáját, Agyart, aki vadul fújt a fiúra, a karjában tartotta.

És akkor megszólalt azon a nyugtalanító, éneklő hangján:

– Légy jó fiú, Alfi! Gyere szépen Mamihoz!

34

Nézz az égre!

– Tudtam, hogy utánunk jössz – jelentette ki a Fogrém fölényesen. Miközben beszélt, Agyar rátekerte a farkát gazdája lábára. – Meg kell mentened a kis barátnődet.

– Már mondtam. Nem a barátnőm – felelte a fiú.

A Fogrém Alfit is odakötözte a cseppkövekhez, közvetlenül Gabi mellé. Az ő csuklójára és bokájára is ugyanolyan, fogakból készült bilincsek kerültek. Ami azt illeti, szó szerint a húsába martak. Olyan volt, mintha a boszorkány egy pók lenne, ő és Gabi pedig csak legyek, akik beleakadtak a hálójába. A pókok természetesen nem eszik meg azonnal a zsákmányukat. Szeretik nézni, ahogyan szenvednek. A Fogrém is így volt ezzel.

– Remek kis szöktetési terv – szólalt meg Gabi.

– Tudod, Gabi, ezért nem járnék veled soha – felelte Alfi. – Mert elég csinos vagy ugyan, de meglehetősen idegesítő.

– Te vagy idegesítő! – felelte Gabi.

– Csendet, ti ketten! – parancsolt rájuk a boszorkány. – Mindketten idegesítőek vagytok. Belerondítottatok a tervembe, hogy ellopom a városi gyerekek összes fogát…

– Mielőtt még megfőzne minket – kezdte Gabi –, csak azt szeretném tudni…

– Igen, Gabriella, aranyom? – gúnyolódott a boszorkány.

– Mi az, hogy Fogrém? – kérdezte a lány.

– Igen! Mondja meg! – kérte Alfi. – Bizonyítsa, hogy létezik…

– Még mindig nem hiszel bennem! – nevetett a boszorkány. – Hány éves vagy, fiam? Tizenegy?

– Mit képzel! Tizenkettő – felelte Alfi felháborodottan.

– Fiatalabbnak nézel ki.

– Tényleg elég alacsony a korához képest – mélázott el Gabi.

– Igazából tizenkettő és fél, már majdnem tizenhárom – csattant fel a fiú.

– Szóval a korodbeli gyerekek – folytatta a boszorkány –, a tizenkét és fél, már majdnem tizenhárom évesek… azt hiszik, hogy mindent tudnak. Azt hiszitek, már kinőttetek a mesékből. Nem akartok többé hinni bennük. Ezért van az, hogy a hozzád hasonló gyerekeket a legkönnyebb elkapni.

– Jól van, értem – felelte Alfi. – De mi olyan különleges a fogakban?

A boszorkány szemében fekete tűz lobbant.

– Sóvárgok utánuk. Mint mások a gyémánt vagy a rubin után. Évszázadok óta gyűjtöm a fogakat. A világ minden tájáról. Bejártam már az egész bolygót, és most itt telepedtem le, és nem nyugszom addig, amíg ebben a városban minden egyes gyerek foga az enyém nem lesz!

A Fogrém a zsebébe nyúlt, és a magasba tartott egy fogat, közel a gyertyafényhez.

– Az olyan szuvas, romlott fogak, mint a tieid, Alfi, azok a legszebbek. Nézd meg ezt! Maga a tökély! A maga kis káprázatos üregeivel és hasadékaival. Nézd, hogy táncol a fény a felszínén!

– Maga megbuggyant! – csattant fel Gabi.

– Ez sokat segít! – mormogta Alfi.

A boszorkány szeme összeszűkült.

– Ha „buggyant” dolog fogak után sóvárogni, akkor a fogtündérek miért akarják őket annyira?

– Ugyan már, a fogtündérek nem léteznek! – tiltakozott a fiú.

A boszorkány elmosolyodott.

– Jaj, dehogynem! Idegesítő kis jótét lelkek, akik összevissza csapkodnak és repkednek. De azt hiszem, az itteniek nagy részét sikerült már elkapnom. Igazán ízletes ínyencfalatok. Agyar nagyon szereti őket.

A macska megnyalta a száját.

– Oké, szóval boszorkányok és fogtündérek is léteznek. Mik még? – töprengett Gabi. – Mi a helyzet a Mikulással?

Alfi most nevetett csak nagyot.

– Gabi! A Mikulás nem létezik!

– Ó, dehogyisnem létezik! De még mennyire! – felelte a boszorka.

– Na, látod! – kiáltott fel diadalmasan Gabi. – Én győztem!

– A helyzet az, hogy a Mikulás fárasztó egy öreg pasas – fűzte tovább a szót a boszorkány. – Folyvást csak körbejár, és állandóan mindenkinek „Boldog karácsonyt!” kíván. Ráadásul a rengeteg vagdalt húsos pitétől nagyon csúnya szelek gyötrik. Az ember jobban teszi, ha nem áll mögéje, amikor lehajol, hogy megtöltsön egy zoknit…

Alfi cseppet sem vágyott arra, hogy az utolsó gondolata az legyen, ahogy a Mikulás durrant egyet, úgyhogy gyorsan témát váltott.

– De mire kell magának ez a sok fog? – kérdezte.

– Hogy megépíthessem a saját boszorkánylakomat. Mindennap több és több kell. Nagy terveim vannak… – A boszorkány egészen izgalomba jött. – Látjátok azt a falat ott?

A gyerekek bólintottak.

– Na, azt a falat én lebontom, és egybenyitom a két helyiséget, hogy a nappali szép tágas legyen…

Alfi és Gabi egymásra néztek. Képtelenek voltak elhinni, hogy azért láncolták őket egy barlang mennyezetéhez, hogy egy boszorkány meglehetősen unalmas lakásbővítési terveit hallgassák.

– Tudjátok, manapság nagyon könnyű fogakat gyűjteni – folytatta a Fogrém. – Évekkel ezelőtt a hozzám hasonló boszorkányokat még elfogták, és vízbe fojtották vagy máglyára vetették. De a gyerekek ma már nem hisznek a varázslatokban. Örökké csak tévét néznek meg számítógépes játékokkal játszanak. Sosem néznek már fel az égre. Pedig ha megtennék, akkor láthatnák, ahogy éjszaka elrepülök a város fölött a macskámmal, és házról házra járok. Agyar kilométerekről megérzi a friss fog szagát…

A macska helyeslően fújt egyet.

– Akkor leereszkedünk a kiszemelt gyerek szobájának ablakához, egy hang nélkül berepülünk, és ellopjuk a fogát…

– De miért hagyja hátra azokat a borzalmakat? – faggatta Gabi.

– Azért, gyermekem, mert gonosz vagyok. Javíthatatlanul gonosz. Ez benne a móka! Tudjátok, mennyit vesződöm azokkal a kis ajándékokkal? Mennyi ideig tart, amíg megtalálom a legnagyobb csótányt, vagy egy klopfolóval kilapítok egy varangyot, netán melegen tartok egy disznószemet, hogy még mozogjon?

– Maga beteg! – kiáltott rá dühösen Alfi.

– Köszönöm. És ne felejtsd, hogy nem vagyok normális. Most viszont, bármennyire is szeretem a bókokat, lassan kezd fárasztani ez a kis beszélgetés…

Mindkét gyerek nagyot nyelt.

– Mit akar tenni velünk? – kockáztatta meg a kérdést Gabi.

– Mindig ebben az üstben készítem Mami speciális fogkrémjét…

– Az a vacak szétmarja a követ! – tiltakozott Alfi.

– Pontosan. A benne lévő sav bármit szétmar, ami az útjába kerül. Ha például titeket mártalak bele…

– Mi van akkor, ha belemárt minket? – kérdezte Gabi idegesen.

– Az összes húst lemarja a csontotokról. – A Fogrém úgy ízlelgette a szavakat beszéd közben, ahogyan az ember egy különösen finom ízű fagyit ízlelgetne. – Nem marad más belőletek, csak a csontjaitok…

35

Csontlakoma

– Biztos, hogy lassú, fájdalmas halál lesz, gyermekeim – magyarázta a boszorkány –, pontosan olyan, amilyennek szeretem. És a csontjaitokból fogok lakmározni!

Lenézett hűséges macskájára.

– Találd ki, mi lesz a mai uzsi, Agyar!

A macska azonnal a füleit hegyezte, és belebámult gazdája szemébe.

– Pontosan! Incsi-fincsi gyerekcsontocska…

Agyar hangos dorombolásba kezdett.

Alfi valahonnan messziről hangot hallott.

A macska fújtatva hátrafordult. A Fogrém felkapta a fejét, és szélsebesen munkához látott.

Emberfeletti erejével közelebb húzta az üsthöz az óriási, fogakból készült trónt. Felmászott rá, és elkezdte kioldani a láncot, amely a gyerekek csuklóit rögzítette. Most már mindketten eszeveszetten reszkettek félelmükben.

– Együtt doblak titeket az üstbe – jelentette ki a boszorkány –, hogy legalább halljátok egymást sikoltozni, mielőtt meghaltok…

– Az a helyzet, hogy nem bánom, ha előbb őt rakja bele – jelentette ki Gabi, némi fekete humorral igyekezve derültséget csempészni az amúgy tragikus helyzetbe.

– Nem a hölgyeké az elsőbbség? – kérdezte Alfi.

A boszorkány pillanatokon belül kiszabadította a csuklójukat. A gyerekek most már fejjel lefelé csüngtek az ocsmány, bugyborékoló, sárga trutymó fölött, amely szinte a fejüket nyaldosta. A visszataszító bűztől alig kaptak levegőt.

– Kérem, kérem, kérem, könyörgöm! – rimánkodott most már Alfi. – Engem megfőzhet, de Gabit engedje szabadon, ő nem tett semmi rosszat. – Ám hasztalan kérlelte, a boszorkánynak esze ágában sem volt meggondolnia magát.

– Emberi érzelmek. Milyen szánalmas…! – morogta, miközben pár lépéssel arrébb vonszolta a trónust, és újra felmászott rá. Nekilátott eloldozni a gyerekek bokáját.

– Ne aggódjatok, gyermekeim! Mami mindjárt készen lesz. Most már nem tart sokáig… – csacsogott vidáman. Alfi bal lába kiszabadult, amitől az egész teste egy kicsivel lejjebb került. A haja már beleért a mérgező kotyvalékba, és a sav leégette a végét.

Valahol messze, a bánya mélyén ekkor zörögni kezdett valami. A boszorkány a fiú kötelével bajlódott.

– Mindent meg lehet fogakból építeni, csak minden sokkal tovább tart…

Most már Agyar is segített a gazdájának. Felugrott a vállára és éles fogaival rágcsálni kezdte a csomót.

Alfinak már bármelyik pillanatban megpecsételődhetett a sorsa.

De ahogy az alagút felé pillantott, meglátott valamit közeledni feléjük a mennyezeten. A következő pillanatban rájött, hogy nem a mennyezeten közeledik, hiszen fejjel lefelé látja. Hanem a földön. Egy vonat. Egy vonat, amely egyenesen feléjük robogott.

Alfi, aki úgy lógott ott, mint fél disznó a hentes kampóján, gyorsan Gabira nézett, jelezve, hogy maradjon csöndben. Nem akarta, hogy elárulják magukat a Fogrém előtt. A vonat egyre közeledett, és a fiú elmosolyodott. A mozdonyban egy ismerős alak ült.

A papája.

36

Elhaló sikolyok

Az egyre hangosabb kattogásra és zakatolásra most már a Fogrém is felfigyelt, és hátrafordult.

– Átkozottak! – suttogta, és még jobban igyekezett. Hosszú, vékony ujjai és Agyar éles fogai egyszerre dolgoztak azon, hogy kibogozzák a fiú kötelét, hogy végre fejjel lefelé belezuhanjon az üstbe. Alfi tudta, hogy már csak másodpercek választják el attól, hogy csontváz legyen belőle.

A vonat átrobogott a barlang bejáratán, tovább suhant a sínpályán, és egyenesen a boszorkány felé tartott. Abban a pillanatban, amikor a gonosz párosnak sikerült kioldania Alfi kötelét, egy óriási

…hallatszott. A lokomotív egyenesen nekirohant a trónnak.

A Fogrém elvesztette az egyensúlyát, és a macskájával együtt belerepült Mami speciális fogkrémkeverékébe.

– Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ! ! ! ! ! ! ! –

sikoltott a boszorkány.

– P p p p p p p p f f f f ú ú ú j j j j j j…! –

fújt a macskája.

Néhány pillanat alatt mind a ketten elmerültek, és a sűrű sárga trutyi elnyelte a sikoltozásukat is.

Legnagyobb döbbenetére Alfi még élt. Gabi az utolsó pillanatban elkapta a bokáját, és meglóbálva a fiú testét, messzire elhajította az üsttől. Mintha csak egy trapézszámot adtak volna elő egy cirkuszban.

Ekkor következett Alfi papája, aki elkapta a levegőben repülő fiút, és lerántotta maga elé a mozdonyra. Alfi rémülten kapaszkodott a mozdony elejébe, és tudta, hogy még mindig nincs biztonságban, mert a vonat teljes sebességgel a barlang falának tartott.

– Papa! – kiáltotta. – Fékezz!

Alfi papája meghúzta a féket, és a vonat óriási csikorgások közepette hirtelen megállt. Alfit csak egy hajszál választotta el a halált jelentő szikláktól.

– Köszi – sóhajtotta a fiú.

– Erre valók az apák… – mondta levegő után kapkodva a papája. A barlangban lévő por és piszok nem tett jót a tüdejének. Az orvosok megmondták neki, hogy soha többé nem mehet vissza a bányába, mert ha még egyszer szénpor kerül a tüdejébe, az akár az életébe is kerülhet. Alfi papája azonban csak egyetlen dologra tudott gondolni. Arra, hogy megmentse a fiát.

– Papa, te megölted a Fogrémet! A macskájával együtt! – kiáltott fel Alfi.

– Két legyet egy csapásra… – viccelődött a papája.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– Mici néni felhívott. Tudta, hogy én ismerem a bányát, és tudom, hogyan lehet lejutni. De már az egész város úton van…

– A jó öreg Mici néni… – mondta a fiú.

– Khm, khm! – köhögött Gabi teátrálisan.

– Jaj, persze – ocsúdott fel Alfi. – Ne haragudj, Gabi!

– Tudod, bármennyire is imádok fejjel lefelé himbálózni egy boszorkány rotyogó üstje felett, azon töprengtem, vajon nincs-e kedved kiszabadítani? – mondta a lány. Alfi papája a kislányra bámult.

– Ki ez, fiam? A barátnőd?

– NEM! És utoljára mondom el! Nem a barátnőm! – csattant fel Alfi.

– Jól van, na – felelte a papája, aki most már elég csúnyán köhögött. – Csak megkérdeztem.

Összeszedte minden erejét, és meghúzott egy kart a műszerfalon. A vonat lassan, de biztosan tolatni kezdett hátrafelé a sínen, majd megállt az üst mellett. Alfi felmászott a mozdony tetejére, ott lábujjhegyre állt, és eloldozta Gabit. Alfi meglehetősen kínosnak találta, hogy a lányt, aki határozottan nem a barátnője, fejjel lefelé tartja a bokájánál fogva. A papája azonban ismét a segítségére sietett, gyorsan kihajolt az ablakon, és behúzta a lányt a mozdony belsejébe. Gabi egy zsákon landolt, amely a kocsi hátuljában hevert.

– Óvatosan! – zihált papa.

– Miért? – kérdezte Gabi.

– Dinamit van benne!

– Klassz! – kerekedett el a lány szeme.

Alfi pontosan tudta, mire használták a dinamitot a szénbányákban. Az édesapja gyakran mesélt neki arról, hogyan kellett a kemény sziklákat robbantással szétzúzniuk, hogy hozzáférjenek a mögötte található szénhez.

Gabi arca hirtelen felderült, ahogy eszébe jutott egy ötlet.

– Robbantsuk fel a dinamitot, és temessük be a barlangot!

– A boszorkány halott – felelte Alfi. – Gyerünk, menjünk innen!

Már éppen indulni akartak, amikor…

– Oda nézz! – sikoltott fel a kislány.

A hátuk mögött két alak emelkedett ki az üstből. A Fogrém és a macskája voltak azok, de a bőrüknek és a húsuknak nyoma sem maradt. A Fogrém és a macskája csupán csontokból álltak.

A két csontváz kilépett az üstből, és üldözőbe vette a kis csapatot.

Méghozzá szélsebesen.

37

A csontbrigád

A csontbrigád egyenesen feléjük masírozott. A boszorkaváz ment elöl, a macskaváz pár lépéssel lemaradva követte, hosszú, vékony farokcsontja az égnek meredt.

– Ezeket nem lehet megállítani! Gyorsan! Meneküljünk! – kiáltotta Alfi édesapja, majd meghúzta a kart, mire a vonat ismét tolatni kezdett, kifelé a barlangból.

Gabi a zsákban kotorászott.

– Mit csinálsz? – kérdezte Alfi.

– Berobbantjuk a barlangot! – felelte Gabi. – Keress valamit, amivel meggyújthatjuk a dinamitot!

Alfi benézett a másik zsák alá. Talált is egy dobozt tele ősrégi gyufákkal, és reszkető kézzel meggyújtotta a dinamitot.

– Óvatosan! – kiáltott rájuk a papája.

– Addig ne dobd el, amíg nem szólok! – nézett a lányra Alfi. Feszülten figyelték az égő kanócot. Mielőtt a vonat a barlang szájához ért, Alfi rákiáltott a lányra.

– Most!

A lány elhajította a dinamitot, az meg felrobbant…

Óriási sziklák zuhantak a földre előttük.

Az alagutat gigantikus porfelhő és kőtörmelék lepte el.

– Megcsináltuk! – örvendezett Alfi.

A vonat már a központi járatban robogott. A lift felé tartottak, amely felviszi őket a felszínre.

És ott végre biztonságban lesznek.

Egy ideig nem hallottak mást, csak a vonatkerekek kattogását és a zakatolást. Aztán Alfi papája meglátott valamit az árnyak között mozogni.

– Ne! – kiáltotta.

A gyerekek hátrafordultak, és észrevették a két csontvázat, amint utánuk süvítenek a gázpalackon.

– Mami úgyis elkap titeket! – visította a boszorkaváz.

– Papa, gyorsabban! – kiáltott Alfi.

– Nem megy! – mondta az édesapja.

A gázpalack utolérte a vonatot, és Agyar csontváza már a karmaival csapkodott Alfi papája felé, aki kétségbeesetten igyekezett kitérni a karmolások elől.

A boszorkaváz vihogva figyelte, ahogy a macskacsontváz vadul igyekszik összekarmolni a férfi fejét.

Gabi felemelte a második dinamitrudat, Alfi pedig meggyújtotta a kanócot.

– Ezt hadd dobjam el én! – kérte a fiú.

– Most! – kiáltotta a lány.

Alfi egyenesen a mellettük lebegő csontvázakhoz vágta a dinamitot.

A robbanástól ugyan mindketten elveszítették az egyensúlyukat, de ahhoz nem volt elég, hogy véget vessen az életüknek.

A csontjaik hangosan csörömpöltek, ahogy négykézláb igyekeztek fennmaradni a palackon.

– Már csak egy rudunk maradt – figyelmeztette Gabi a fiút.

A macskaváz ekkor leszökkent a palackról, ráugrott Alfi papájára, és a karmaival megkapaszkodott a férfi fején.

– P f f f f f f f ú ú ú ú ú ú ú ú j j j j j j j j j j ! ! ! ! ! !

A macskaváz karmolva mászni kezdett rajta, és addig helyezkedett, amíg a farokcsontja egyenesen a szerencsétlen férfi orrába fúródott.

– Á Á Á Á Á Á Á Á! –

üvöltött fel Alfi papája, és fájdalmában meglökte a féket, mire a vonat rázkódva fékezni kezdett. Alfi eközben meggyújtotta a kanócot az utolsó rúd dinamiton, amelyet Gabi a kezében tartott. A lány már éppen készült eldobni, amikor a vonat óriási csikorgások közepette hirtelen megállt.

A rúd kicsúszott Gabi kezéből, és leesett a kocsi padlójára. A kanóc gyorsan égett. A dinamit bármelyik pillanatban felrobbanhatott…

38

Mami megesz titeket

– Gabi! Ugorj! – ordított rá a lányra Alfi. A lány kivetette magát a szerelvényből. Alfi gyorsan átugrott a papájához, és az utolsó pillanatban sikerült kihúznia a mozdonyból, mert a dinamit ekkor felrobbant…

Sziklák potyogtak az alagút mennyezetéről, és egyenesen a vonatra zuhantak. A macskaváz visszavonult csontos úrnőjéhez, aki közben leesett a nevetőgázpalackról. A robbanástól a palack megrepedt, és a földön sziszegett, az édeskés illatú gáz pedig lassan megtöltötte a levegőt.

Alfi a háta mögött kavargó porviharban is ki tudta venni a boszorkaváz körvonalait, ahogy feltápászkodik.

A vonatból addigra már csak egy roncs maradt. Pedig a lift még nagyon messze volt. Alfi édesapját is maga alá temette egy halom szikla. A maradék erejét is elvesztette.

– Fuss, ha-ha, fiam! – kapkodott levegő után Alfi papája, miközben a fiú dühödten igyekezett legurítani a sziklákat édesapja testéről.

– Ha-ha! Menekülj! Miért, ha-ha, nevetek? Ez nem is vicces! Ha-ha!

– Biztosan a… ha-ha-ha, nevető ha-ha, gáz miatt! – felelte a fiú. – Én is, nevetek! Papa, én nem foglak itthagyni téged. Ha-ha! Gyere, Gabi, segíts! Fogd az egyik kezét! Ha-ha-ha!

A gyerekek húzni kezdték Alfi papáját az alagútban.

– Túlságosan nehéz vagyok… – zihálta Alfi édesapja. A mellkasa most már minden levegővételnél sípolt. – Hagyjatok itt, ha-ha-ha!

– Soha! Ha-ha-ha! – felelte Alfi, és Gabival egyre közelebb és közelebb húzták a lifthez.

– Ha-ha-ha! Mami úgyis elkap titeket – hahotázott a boszorkaváz, és a csontjai hangosan zörögtek, ahogy a válla rázkódott a nevetéstől. Ami a macskából megmaradt, az sem tudta abbahagyni a kuncogást. Emberfeletti erejével a boszorkaváz félretolta a mozdonyt és a kocsikat. Alfi és Gabi futásnak eredtek a síneken maguk után vonszolva Alfi papáját. Végre elértek a lifthez. A férfi kerekes széke elhagyatottan álldogált a fémajtó mellett, ahol hagyta. A gyerekek bebotladoztak a liftbe, és Alfi tiszta erőből bevágta maguk mögött az ajtót. A két csontváz ebben a pillanatban érte utol őket, csontkezeik és csontmancsaik ott tépték és karmolták az ajtót, ahogy őrjöngve igyekeztek kinyitni.

– Hogy tudtad elindítani a liftet? – sürgette Alfi a papáját.

– Csak össze kell kötni azt a két drótot – zihálta a férfi. – Aztán húzd meg a legfelső fogantyút!

Gabi összeérintette a két drótot, Alfi pedig megrántotta a kart. A lift remegve megindult. Gyorsan haladt felfelé, maga mögött hagyva a gonosz párost. Alfi megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Papa, sikerülni fog!

De a megkönnyebbülés nem tartott sokáig, mert kiderült, hogy a csontvázak induláskor megkapaszkodtak a lift rácsos aljában. A boszorkaváz hosszú ujjcsontjai átnyúltak a lyukakon, és megragadták a gyerekek lábát.

Alfi papája, aki teli volt sebesülésekkel és horzsolásokkal, átvonszolta magát a lift padlóján. Maradék erejét összeszedve az öklével próbálta visszaverni a csontváz támadását. A boszorkaváz azonban megragadta a ketrec alját, és mintha csak papír lenne, könnyedén átszakította egy darabon. A férfi hiába küzdött minden erejét megfeszítve, mert a csontváz koponyája áttört a résen, és pengeéles fogaival vadul beleharapott Gabi bokájába.

– Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á Á ÁÁ Á  Á Á Á Á Á! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! ! !

– sikoltott fel a lány.

A macskaváz egyik csontos mancsával a lift aljába kapaszkodott, míg a másikkal összevissza csapkodott, és karmaival végigszántotta Alfi papájának a kezét. A vadállat mindent elkövetett, hogy védelmezze gazdáját. A boszorkaváz pedig még szorosabbra zárta az állkapcsát Gabi bokája körül, úgy sziszegte a fogai közt:

– Mami megesz titeket!

39

Utolsó lehelet

A lift végre megállt a föld felszínén. Alfi a hirtelen támadt fényességben pislogva nézett körül. Az egész város odasereglett a bánya bejáratához. Mici néni állt legelöl, Rádzs pedig ott reszketett a háta mögött, mint a nyárfalevél. Tufa tizedes döbbenten, tátott szájjal bámulta az eseményeket. Akár egy rohamautó is kényelmesen elfért volna benne, akkorára tátotta. Még a drága Nyami mami is odabicegett. A tanárok is mind ideszaladtak Alfi iskolájából, hogy lássák, mi a csuda történik az elhagyatott bányában. Tényleg elszabadult egy igazi, valóságos boszorkány?!

Tarkobak úr feszülten figyelt, mintha az egész jelenet egy ijesztően drámai „impró” volna. A „bugyogóbotrány”-ból tanulva Nyúlontúl kisasszony szorosan belekapaszkodott a reszkető igazgatóba, nehogy a nagy felfordulásban ismét kivillanjon hosszú szárú bugyogója. Mögöttük sorakozott a gondnok, a titkár, és a diákok egész csődülete. A sort Online zárta. Bár nem látta, mi történik, mert buzgón csetelt.

Amikor meglátták, hogy a boszorkányváz Gabi bokáját harapdálja, mindenkinek elakadt a lélegzete. Kivéve Mici nénit. A rettenthetetlen szociális munkás előrevetette magát, és feltépte az óriási liftajtót.

– Mentse meg a gyerekeket! – zihálta Alfi papája. Mici néni megragadta Alfit és Gabit, hogy kihúzza őket a liftből. A fiú ki is szabadult, csakhogy a boszorkaváz mélyen belevájta a fogát a lány bokájába. Nem eresztette.

– Ááááá! – sikoltott Gabi fájdalmában.

A boszorkaváz kegyetlen fogai már a csontjáig hatoltak.

Alfi átkarolta Mici néni derekát, és kétségbeesetten segített neki húzni a lányt.

– Rajta, mindenki! – parancsolt rá a többiekre Rádzs, aki végre levetkőzte a félelmét, és előrontott, hogy segítsen Gabinak. Az újságárus megragadta Alfi derekát, és tiszta erőből húzni kezdte. Tufa tizedes is nekiveselkedett, és megragadta Rádzs derekát, mire a mindig bátortalan Monoton úr a tanárok közül elsőként csatlakozott az élőlánchoz. Hamarosan mindenki részt vett a „kötélhúzásban”, ahol az ellenfél a boszorkaváz volt. Vajon föladja ez a démon valaha is? Egyedül Online maradt ki a sorból. Őt túlságosan is lefoglalta a csetelés.

Mici néni éles tekintetét azonban nem kerülhette el.

– A jóisten szerelmére, te gyerek, tedd már el egy pillanatra azt az átkozott telefont! – dörrent rá. A fiú annyira meghökkent, hogy azonnal zsebre vágta a mobilját, és beállt a sor végére.

Az egész város együtt húzta és húzta és húzta Gabit.

– Húzzad! – kiáltotta Mici néni. – HÚZZAD! HÚZZAD!

És egy utolsó nagy, közös erőfeszítéssel sikerült kiszabadítaniuk a kicsi lányt a boszorkány koponyájának állkapcsából.

Az egész város ugyanabban a pillanatban megtántorodott, majd egymás hegyére-hátára zuhantak az emberek. Szegény Nyami mami teljesen összepréselődve pont az óriási kupac aljára került.

A boszorkányváz, vállán a macskavázzal, egészen áttörte a lift padlóját. Halálos dühvel nézett szembe az egész várossal – fehér koponyája jobban csillogott, mint a foga valaha, bordacsontjai hangosan rázkódtak.

– Az összes gyereket megeszem! Élve megfőzöm őket, és a csontjaikból fogok lakmározni! – üvöltötte démoni haraggal.

A tömeg rémületében hátrahőkölt.

Alfi papája mozdulatlanul hevert a lift padlóján. Az arca sápadt volt és elkínzott. Már alig kapott levegőt. Akkora fájdalmai voltak, hogy a szemét alig tudta nyitva tartani. Tudta, ha még egyszer lemegy a bányába, nem éli túl. Zihált és utoljára levegő után kapott. Felnyújtotta a kezét, és sikerült elérnie a lift ütött-kopott, régi vezérlőpanelét.

– Mici – suttogta. – Ígérje meg, hogy vigyázni fog az én kicsi kölykömre…

– Papa! – sikoltott Alfi.

– Szeretlek, fiam!

Maradék erejét megfeszítve kiszakította a kábeleket a panelból. A lift egy pillanatig még nem mozdult, mintha a levegőben lebegett volna. Aztán hirtelen zuhanni kezdett az aknában, magával rántva a boszorkány és a macska csontvázát.

– Neeeeeeee!

– sikoltotta Alfi, ahogy a papája eltűnt a szeme elől, de nem tudta megakadályozni, hogy megtörténjen. Mici néni elkapta a fiút, és magához ölelte. Alfi szorosan lehunyta a szemét, és arcát a nő ruhájába temette.

Ekkor látta utoljára a papáját.

A boszorkány meghalt.

De most, hogy Alfi papája is örökre eltávozott, nem volt helye ünneplésnek.

A férfiból hős lett. Az életét adta, hogy megmentse a fiát, Gabit és a városban élő valamennyi gyereket. Aznap éjjel, amikor a tűzoltók leereszkedtek az akna mélyére, hogy felhozzák Alfi papájának holttestét, meglátták, hogy nem hiába áldozta fel az életét.

A boszorkány és a macskája csontvázát darabokra zúzva találták odalent. Csak por és törmelék maradt belőlük. A városban élő gyerekek örökre megmenekültek a Fogrémtől.

Csakhogy valaki szörnyű árat fizetett érte.

Egy kisfiú árva lett.

40

Egy nagy, pihe-puha párna

Alfi papájának temetése napján kisütött a nap. Hideg, téli reggel volt, még a föld is keményre fagyott. Már csak néhány nap volt hátra karácsonyig. A templom zsúfolásig megtelt. Már állóhely sem maradt odabenn. Akik nem jutottak be, kintről hallgatták a szertartást a hangfalakon keresztül. Az egész város eljött, hogy tisztelegjen a nagyszerű ember előtt.

Mint egyetlen családtag Alfi egyedül ült volna az első padsorban, ha Mici néni nem ül az egyik oldalára, és oda nem ülteti a másikra Rádzst. Elsőként az újságárus kezdett el zokogni. Mici néni odanyújtotta neki a zsebkendőjét. Alfi, aki már majdnem tizenhárom éves volt, eltökélte, hogy erős lesz, de hamarosan potyogni kezdtek a könnyei, és hullámokban tört rá a zokogás.

Az egyházi énekek és imádságok sem tudták megvigasztalni, de amikor Mici néni átkarolta, az nagyon jólesett neki.

Most, hogy a papája elment, a fiú biztos volt abban, hogy soha többé nem lesz boldog. Az arcát könny áztatta, és a fejét egy nagy, pihe-puha párnára hajtotta, vagyis Mici nénire. Igazából nem volt szüksége szavakra, csak arra, hogy támogassák.

Az elmúlt heteket Alfi Mici néni lakásán töltötte.

Igen, a nő olyan tarka ruhákat viselt, amitől, ha csak ránézett is, élesen megfájdult a feje.

Igen, úgy vezette a mopedjét, mintha egyszemélyes motorbicikli-bemutatót tartana.

Igen, mindig felfalta az utolsó kekszet is.

De Alfi lassan és biztosan megszerette őt.

A temetési szertartás véget ért, és a templom kezdett kiürülni.

– Tudom, hogy az édesapád nagyon büszke lenne rád, Alfréd – mondta Rádzs megsimogatva a fiú fejét. – Légy erős! – tette hozzá, aztán ismét könnyekben tört ki, és kicsoszogott a templomból.

A szertartás alatt Gabi végig a fiú mögötti padsorban ült. Távoztában odahajolt Alfihoz, és a fülébe suttogta:

– Lesz egy pokoli történetünk, amit majd elmesélhetünk a gyerekeinknek.

Alfi szomorúan rámosolygott.

– Mindent hallani akarnak majd a nagypapáról, a hősről – felelte szomorúan.

– Mérget vehetsz rá! – mondta a lány, majd gyengéden arcon csókolta a fiút, és ő is kiment az épületből.

Hamarosan csak Alfi és Mici néni maradtak a templomban. A fiú még nem készült fel arra, hogy szembenézzen a tömeggel. Lassan Mici néni felé nyújtotta a kezét, a nő pedig megszorította. Egy ideig így ültek ott csendben, szipogva, míg el nem apadtak a könnyeik. Végül Mici néni szólalt meg:

– Hogy vannak a fokaid?

– A micsodáim? – kérdezte Alfi.

– A fokaid.

– Úgy érted a fogaim?

– Igen. Én is ezt mondtam. – Mici néni elvitte a szomszéd városba a fiút egy nagyon kedves fogorvoshoz. Csilivili asszony hosszú órákon át dolgozott, hogy tökéletes, vadonatúj fogakat készítsen Alfinak.

– Szuperek! Köszönöm. – A fiú végigfuttatta a nyelvét csillogó, új fogain.

– Alfréd, bármennyire is szeretném, a múltat nem tehetem meg nem történtté. Most a jövőbe kell néznünk – mondta Mici néni. – Mielőtt az édesapád meghalt, arra kért, hogy ígérjek meg neki valamit. Tudom, hogy nem ez a megfelelő alkalom, de…

– De? – kérdezte a fiú.

– De előbb vagy utóbb – folytatta Mici néni – muszáj beszélnünk arról, hogy ki fog gondoskodni rólad.

– Ó, igen – felelte Alfi. Hiszen a szociális munkásnál csak néhány hétig lakhatott. Most, hogy már sem a papája, sem a mamája nem él, örökbe fogják fogadni.

– Tudod mit, Mici néni, akkor inkább beszéljük meg most, essünk túl rajta.

– Helyes. Nos, én mint a szociális munkásod beszéltem a nevedben az illetékesekkel…

– És? – faggatta a fiú.

– És elég sok különféle lehetőség kínálkozik, nagyon sok kedves pár van, akik nagyon szerencsések lennének, ha örökbe fogadhatnának téged – Mici néni elharapta az utolsó szót, de nagy levegőt vett, és újra nekigyürkőzött. A hangja most már el-elcsuklott. – Nos, rengeteget gondolkodtam azon, amit az édesapád kért tőlem aznap, amikor meghalt, és…

– És? – Vajon azt fogja mondani Mici néni, amit Alfi remélt, és amiért annyit imádkozott?

– Hát… – fogott bele Mici néni újra. Neki sem volt ez könnyebb, mint a fiúnak. – Azon töprengtem, vajon… – Szegény asszony már tényleg alig találta a megfelelő szavakat. – Hát azon töprengtem, hogy esetleg gondolkodnál-e azon, hogy én örökbe fogadjalak?

Alfi elmosolyodott, és könnyek gyűltek a szemébe. Az ember néha egyszerre érzi magát boldognak és szomorúnak. Alfi is így volt ezzel.

– Jaj, Mici néni! – kiáltotta. – Reméltem, hogy ezt fogod mondani!

– Tényleg? – dadogta az asszony.

– Igen! Igen! Igen! Persze hogy beleegyezem! Szeretlek, Mici néni!

– Én is szeretlek, kicsi Alfréd! – ujjongott Mici néni. Két nagy karjával átkarolta a fiút, és jól magához szorította, Alfi pedig beletemette a fejét a nagy, pihe-puha párnába. Aztán néhány pillanat múlva halkan megszólalt:

– Mindjárt megfojtasz!

– Jaj, drágám! – szabadkozott Mici néni, és lazított a szorításán. – Most már jobb?

– Igen – felelte Alfi, és ő is átkarolta az asszonyt. – Sokkal jobb. Sokkal-sokkal jobb… – A papáját senki sem pótolhatta, de Mici néni mellett biztonságban érezte magát.

És a jelenléte melegséggel töltötte el. És ami a legfontosabb: érezte, hogy szeretik.

Epilógus

Alfi legközelebb egy jóval vidámabb esemény miatt látogatott el a templomba. Mindez egy évvel később történt. A városiak nagy meglepetésére, Mici néni férjhez menni készült. Hogy kihez?

Bár Alfi már kamaszodott, és ezt a szerepkört hagyományosan egészen kicsi gyerekekre bízzák, új mamája megkérte, hogy legyen ő a gyűrűhordozó az esküvőn. Alfinak fogalma sem volt arról, hogy mi lesz a feladata, és ami még ennél is fontosabb, hogy milyen ruhát kell majd viselnie. Ezért aztán igent mondott. Akkor még nem sejtette, hogy Mici néni az esküvő napján matrózruhába fogja bújtatni fogadott fiát. Alfinak matrózblúzt, rövidnadrágot és térdzoknit kellett viselnie, és egy sapkát, méghozzá félrecsapva, mert Mici néni mindenképp ragaszkodott hozzá.

„Hát”, gondolta Alfi, „végül is az ő esküvője.”

Ennek ellenére mégsem a fiú volt a legképtelenebbül öltözött ember aznap a templomban. Ó, nem! Meglepő módon a leendő ara is második helyre szorult a versenyben, pedig egy vakítóan kanárisárga, habos-babos, tüllös-tollas, ezer helyen ráncolt menyasszonyi ruhát viselt hosszú, fodros uszállyal a háta mögött. Mici néni úgy nézett ki, mint egy óriási, többemeletes, marcipáncsipkékkel díszített vaníliatorta. De szép volt a maga marcipánemeletes* vaníliacsipke{25} módján.

Miközben Mici néni végigvonult a templomi padsorok közt, és fogadott fia néhány lépésnyire lemaradva az uszályát vitte utána, a vőlegény sugárzó arccal állt az oltárnál.

A férfi büszkén, egy romlott tejkaramellát majszolva várta gyönyörűséges menyasszonyát. Igen, a város legpartiképesebb agglegénye ismét szerelmes lett…

Rádzs!

Az újságárus könnyedén megnyerhette volna a legképtelenebbül öltözött embernek járó díjat az esküvőn. Vagyis igazság szerint bármelyik esküvőn, Mici néni ugyanis a különleges napra egy rikítóan lila cilinderrel és frakkal szerelte fel kedvesét. Rádzs öltözéke olyan volt, mint amilyet egy vicces pingvin viselne egy vicces képeslapon.

Igazából Alfi boronálta össze őket. Rendszeresen megkérte az új mamáját, hogy hazafelé az iskolából álljanak meg Rádzs kicsi boltjánál. A teljességgel valószínűtlen párocska pedig igen hamar szerelembe esett a különleges akciók és a lejárt szavatosságú csokoládék világában.

Mici néni és Rádzs is sok éven át egyedül éltek. Bár egyiküknek sem volt gyereke, mindketten szörnyen szerettek volna szülők lenni, miközben sejtették, hogy ezt a lehetőséget már örökre elszalasztották. Szerencsére nagyon nagyot tévedtek. Hiszen az esküvő napjától kezdve ők is egy szerető család részesei lehettek, amelynek Alfi állt a középpontjában.

– Akarod-e, te, Mici Prófécia Ködösfáklya Szenvedélygyümölcse Türkiz Kovács Sheila az itt megjelent Rádzsot hites férjedül? – sorolta a lelkész. Úgy tűnt, mint aki egy cseppet aggódik, hogy Mici néni utónevei sosem akarnak elfogyni.

– Igen! – mennydörögte a menyasszony.

– És te, Rádzs…? – A lelkész elhallgatott.

„Csak van az újságárusnak legalább vezetékneve?”, gondolta.

– Nem, tiszteletes úr, csak egyszerűen Rádzs – csacsogta vidáman az újságárus.

A lelkész folytatta:

– Akarod-e te, Rádzs az itt megjelent Micit hites feleségedül?

– Ez az a rész, ahol „igen”-t mondok? – érdeklődött Rádzs.

Mici néni az égre emelte a tekintetét.

– Igen! – csattant föl.

És Rádzs szerelmes tekintettel gyönyörű menyasszonyára nézett, úgy válaszolta:

– Igen, akarom.

– Akkor ezennel házastársaknak nyilvánítalak titeket – jelentette ki a lelkipásztor. – Most pedig megcsókolhatod a menyasszonyt.

És a turbékoló papagájpár megcsókolta egymást.

Mire szétváltak, Mici néni mandarinszínű rúzsának egy része elmaszatolódott Rádzs száján. Az újságárus pont úgy festett, mintha mohón elszopogatta volna a saját boltjában árult pálcikás jégkrémek egyikét. Az újdonsült házaspár szembefordult a gyülekezettel, akik hangos örömrivalgásban törtek ki, látván boldog egybekelésüket.

De Alfi volt a leghangosabb. Innentől kezdve annyi édességet ehetett, amennyi csak belefért. Legalábbis a lejárt a szavatosságúakból.

Odakint, a templom előtt volt konfettiszórás és fényképezkedés.

Más nem is maradt hátra, minthogy Mici néni áthajítsa a menyasszonyi csokrát a válla felett. A szájhagyomány szerint az a lány megy legközelebb férjhez, aki elkapja. Mivel Nyúlontúl kisasszony, Nyami mami és a város valamennyi hajadona odasereglett a menyasszony mögé, Mici néni jó magasra feldobta a csokrot a levegőbe. Bár Gabi még csak nem is próbálta meg elkapni, a csokor egyenesen a fejére pottyant. A lány, aki már nem is volt annyira kicsi, felnevetett, és rámosolygott a barátjára. Alfi pedig visszamosolygott rá. „Talán egy nap majd mi következünk…”, gondolta.

És mivel eljött az ideje, hogy a menyasszony és a vőlegény elinduljanak a mézeshetekre, Mici néni felpattant a mopedjére. A járgány hátulján már ott díszelgett a „Friss házasok” felirat, és ahogyan az ilyenkor szokás, spárgával üres konzervdobozokat kötöttek a végére.

– Indulás, férjecském! – turbékolta Mici néni. Rádzs pedig nekifutásból felpattant a felesége mögé.

– Te is gyere, Alfréd! – szólt oda a fiúnak Rádzs.

– Igen, kölyök, gyerünk! – hívta Mici néni is. És Alfi felszállt kettejük közé, aztán mindhárman pöfögve elindultak a pirinyó mopeden, amelynek a motorja igencsak nehezen akart megbirkózni a jelentős terheléssel.

– Kapaszkodjatok! – kiáltotta Mici néni, amint a templom előtt a gyülekezet nagy örömére egy pillanatra fölemelte a motor első kerekét a levegőbe, majd újra letette, és tovasüvített az úton.

Alfi, aki úgy ült Mici néni és Rádzs között, mint párizsi szelet a szendvicsben, és az arcát kellemesen csiklandozta a meleg nyári szél, nem bírta megállni, és elmosolyodott. Aznap, amikor meghalt a papája, azt hitte, az a remény is vele halt, hogy egyszer az életben még újra boldog lesz. Ahogy azonban átrobogtak a városon, és nekivágtak a messzeségnek, lehunyta a szemét. Meg akarta őrizni ezt az érzést. A boldogságot. A fejében, hirtelen a papája hangja csendült fel:

„Nem kell mást tenned, csak hunyd le a szemed, és higgy benne…”

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

{1} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{2} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{3} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{4} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{5} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{6} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{7} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{8} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{9} VIGYÁZAT! Kitalált szó! Ne engem hibáztassatok! Tarkobak úr tehet róla!

{10} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{11} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{12} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{13} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{14} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{15} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{16} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{17} VIGYÁZAT! Kitalált szó! (A panaszleveleket kérjük Rádzsnak címezni.)

{18} VIGYÁZAT! Nem kitalált szó!

{19} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{20} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{21} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{22} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{23} VIGYÁZAT! Kitalált szó!

{24} VIGYÁZAT! Kétértelmű szó!

{25} VIGYÁZAT! Duplán kitalált szó!