Mary Balogh

LÁNYKÉRÉS

Mary Balogh

LÁNYKÉRÉS

A mű eredeti címe

The Proposal

Copyright © 2012 by Mary Balogh

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and Lex Copyright Office.

First published in the United States by Delacorte Press, New York.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 935 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Együttműködő partnerünk:

Prológus

A Túlélők Klubja

Az idő lehetett volna jobb is. Erős szél sodorta az alacsonyan szálló felhőket, és eleredt az eső, reggel óta lógott a lába. A tenger fémes szürkén háborgott. Nyirkos hideg hatolt be a hintó belsejébe, amelynek egyetlen utasa örült, hogy vastag nagykabátot vett fel.

Az idő azonban nem rontotta el a férfi kedvét, bár természetesen jobban örült volna a napsütésnek. Cornwallba tartott, Penderris Hallba. Stanbrook hercege, George Crabbe vidéki rezidenciájára. Őkegyelmessége egyike volt annak a hat embernek, akiket a legjobban kedvelt ezen a világon. Furcsa, de a hat személy közül öt férfi volt. Bennük bízott meg leginkább, bár a bizalom személytelen szó, és ezekhez az emberekhez egyáltalán nem személytelen érzések kapcsolták. A következő három hetet mindnyájan Penderrisben fogják tölteni.

A napóleoni háborúk túlélői voltak, öten egykori katonatisztek, akiket a sebesüléseik alkalmatlanná tettek további szolgálatra, és akiket hazaküldtek Angliába, hogy felépüljenek. Stanbrook hercege felfigyelt rájuk, Penderris Hallba hívta mindnyájukat, hogy ott kezeljék őket, ott pihenjenek és lábadozzanak. A herceg a kora miatt már nem vett részt a harcokban, de egyetlen fia az Ibériai-félszigeten harcolt, és ott is halt meg a hadjárat első éveiben. A klub hetedik tagja egy olyan katonatiszt özvegye volt, akit Spanyolországban elfogott az ellenség, és belehalt a kínzásokba, amelyek egy részének az asszony is a tanúja volt. A herceg és a hölgy távoli rokonok voltak, és a herceg befogadta az asszonyt, amikor visszatért Angliába.

Ez a hét ember szoros kapcsolatot alakított ki egymással a gyógyulás és lábadozás hosszú időszaka alatt. Különböző okok miatt mindannyian életük végéig magukon viselték a háborús sebesülések és tapasztalatok nyomát, megegyeztek abban, hogy ha majd Penderris biztonságából kikerülve visszatérnek a saját életükhöz, minden évben néhány hétre újra összegyűlnek itt, hogy pihenjenek, felújítsák a barátságukat, megvitassák, hogyan boldogulnak az életben, és segítséget ajánljanak fel egymásnak a felmerülő nehézségek megoldásához.

Mind túlélők voltak, de elég erősek ahhoz, hogy önálló életet éljenek. Ugyanakkor mindnyájan a maguk módján örökre sérültek maradtak, amit nem kellett rejtegetniük, ha egymás között voltak.

Egyikük kitalálta a Túlélők Klubja nevet, amelyet elfogadtak, bár csak belső használatra.

Hugo Emes, Lord Trentham megpróbált kinézni a hintó ablakán, az azt csapkodó eső ellenére. Nem túl messze magas sziklákat pillantott meg, mögöttük a tenger terült el, az égnél sötétebb, fehér habfodros sáv. Ez már Penderris, perceken belül megérkezik a kastélyhoz.

Mindnyájuk számára rendkívül nehéz feladat volt, amikor három évvel ezelőtt elindultak innen. Hugo boldogan töltötte volna itt el élete hátralevő részét. A sors azonban szüntelen változás, és eljött a távozás ideje.

És most ismét változtatnia kell a dolgain...

Erre azonban még nem akart gondolni.

Ez lesz a Klub harmadik találkozója, bár Hugo tavaly sajnos nem tudott eljönni, és így már két éve nem látta a barátait.

A kocsi megállt a Penderris Hall masszív kapujához vezető lépcsősor tövében, és egy percig még a rúgóin hintázott. Hugo kíváncsi volt, megérkezett-e már valaki a többiek közül. Úgy érezte magát – és nem örült a felfedezésnek –, mint egy kisgyermek, aki vendégségbe készül: várakozás töltötte el, és egy kis ideges remegést érzett a gyomrában.

Kinyílt a kapu, és az ajtószárnyak között maga a herceg jelent meg. Az esővel nem törődve elindult lefelé a lépcsőn, és akkor ért le, amikor a kocsis kinyitotta a hintó ajtaját. Hugo kiugrott, nem is várta meg, amíg a szolgáló leereszti a hágcsót.

– George! – kiáltott.

Nem az az ember volt, aki gyakran megölel, vagy akár szükségtelenül is megérint másokat. Most azonban valószínűleg ő kezdeményezte a szoros ölelést, amellyel köszöntötték egymást.

– Jóságos ég! – bontakozott ki az ölelésből a herceg, és hátralépett, hogy szemügyre vegye Hugót. – Ez alatt a két év alatt nem nagyon mentél össze, ugye? Sem hosszúságban, sem szélességben. Egyike vagy annak a kevés embernek, akik mellett kicsinek érzem magam. Gyere be az esőről, én meg majd megnézem, nem törted-e össze a bordáimat.

Amint beértek a nagy előcsarnokba, Hugo láthatta, hogy nem ő érkezett elsőként. Flavian ott várta és üdvözölte, Flavian Arnott, Ponsonby vicomte-ja. Jelen volt Ralph Stockwood is, Berwick grófja.

– Hugo – emelte a szeméhez a monokliját tettetett unalommal Flavian. – Te csúf, nagy medve. Meglepő, hogy m... milyen jó újra látni téged.

– Flavian, te szép, törékeny fiú – felelte Hugo, és feléje indult, csizmája sarka kopogott a padló kövezetén. – Nagyon jó újra látni téged, és én ezen még csak meg sem lepődöm.

Átölelték és hátba veregették egymást.

– Hugo, olyan, mintha tegnap láttalak volna utoljára – mondta Ralph. – Úgy festesz, mint mindig. Még a hajad is éppen olyan, mint egy frissen nyírt birka szőre.

– Azzal a sebhellyel az arcodon te meg olyan embernek tűnsz, akivel nem szívesen találkoznék egy sötét utcában, Ralph – felelte Hugo, és ők ketten is megölelték egymást. – A többiek még nem érkeztek meg?

Miközben beszélt, máris megpillantotta a lépcsőn közeledő Imogen Hayest, Lady Barclay-t.

– Hugo – sietett a vendég felé, kinyújtott kezekkel. – Ó, Hugo!

A magas hölgy karcsú és kecses volt. Sötétszőke hajából kontyot fésült a tarkójára, és a szigorú frizura csak még jobban kihangsúlyozta hosszúkás, északi típusú arca tökéletes szépségét: a magas arccsontot, a szép ívű szájat, a hatalmas kékeszöld szempárt. Kiemelte egyben az arc márványszerű nyugalmát is.

– Imogen. – A férfi megszorította a nő kezét, aztán szorosan magához ölelte. Beszívta az ismerős illatot. Megcsókolta az arcát, és lepillantott az asszonyra, aki a mutatóujját végighúzta a férfi szeme közötti redőn.

– Még mindig aggódsz – mondta az asszony.

– Még mindig mogorva – mondta Ralph. – Az ördögbe is, Hugo, tavaly nagyon hiányoltunk. Flavian senkiről sem jelenthette ki, hogy csúnya. Egyszer velem próbálkozott, de meggyőztem őt, hogy nem érdemes megismételnie.

– Halálosan m... megijesztett engem, Hugo. Azt kívántam, bárcsak elrejtőzhetnék mögötted – élcelődött Flavian. – Ehelyett Imogen mögé bújtam.

– Hogy válaszoljak a korábbi kérdésedre, Hugo, te érkeztél utolsóként, már türelmetlenül vártunk – szólalt meg a herceg, és megveregette Hugo vállát. – Ben ment volna eléd, hogy üdvözöljön, de túl nagy fáradságába került volna, hogy lejöjjön a lépcsőn, hiszen utána azonnal vissza kellett volna indulnia. Gyere velünk, majd később felmehetsz a szobádba.

– Megrendeltem a teát, amint Vincent meghallotta a kocsid zörgését – mondta Imogen –, de bizonyára egyedül én fogok teázni. Így jár az, aki egy barbár hordával szövetkezik.

– Ami azt illeti, egy csésze forró tea nagyon is kedvemre való – felelte Hugo. – George, remélem, holnapra és a következő pár hétre jobb időt rendeltél nekünk.

– Még csak március van – mondta a herceg, miközben felfelé tartottak a lépcsőn. – Ha azonban ez a kívánságod, itt-tartózkodásod egész tartamára napsütést rendelek.

Sir Benedict Harper állva várt rájuk a szalonban. Két botra támaszkodott, de nem a teljes testsúlyával. Elindult Hugo felé. Ezzel is cáfolta azokat a szakértőket, akik amputálni akarták mindkét lábát, amikor kilőtték alóla a lovát, és a rázuhanó állat összezúzta. Megesküdött, hogy újra járni fog, és most éppen ezt tette, a maga módján.

– Hugo, mekkora öröm látni téged! Kétszer akkorára nőttél, vagy csak a kabát mutat ilyen óriásnak?

– Igazán szemfájdító látványt nyújt – sóhajtott Flavian. – Úgy látszik, még senki sem mondta neki, hogy az ilyen nagykabátokat azoknak tervezték, akiket nem áldott meg széles vállal az ég.

– Ben! – tárta ki a karját Hugo, és óvatosan megölelte a férfit. – Hát talpra álltál? Te vagy a legkitartóbb ember, akivel valaha is találkoztam.

– Azt hiszem, szoros versenyben állok veled – felelte a másik.

Hugo ezután a Túlélők Klubja hetedik, legfiatalabb tagjához fordult. Az ablaknál állt, hosszú szőke fürtjei rendezetlenül keretezték az arcát, mint mindig. A fiatalember arca nyílt, jókedvű, egyenesen angyali volt. Mosolygott.

– Vince – mondta Hugo, és felé indult.

Vincent Hunt, Lord Darleigh nagyra tárta kék szemét – amelyre Hugo olyan jól emlékezett –, közvetlenül őt nézte. Flavian egyszer igézőnek nevezte Vincent tekintetét, amivel megnevettette a fiatalembert. Hugót viszont mindig zavarba ejtette ez a pillantás.

Vincent vak volt.

– Hugo – szólalt meg a fiú, miközben a nagydarab férfi átölelte. – Milyen jó újra hallani a hangodat. És milyen jó, hogy idén el tudtál jönni közénk. Ha tavaly itt lettél volna, nem hagytad volna, hogy kinevessék a hegedűjátékomat. Persze Imogen kivételével.

Mögöttük mindenki felmordult.

– Te játszol hegedűn? – kérdezte Hugo.

– Igen, és te biztosan nem hagytad volna, hogy kicsúfoljanak – felelte Vincent széles mosollyal. – Azt mondják nekem, hogy te óriási termetű, vad harcos vagy, de ha valóban így nézel ki, akkor csalsz, mert én mindig kihallom a kedvességet a mogorva hangodból. Idén majd meghallgatod a játékomat, és tudom, hogy nem fogsz kinevetni.

– Lehet, hogy zokogni fog – bökte közbe Ralph.

– Igen, híres vagyok arról, hogy ilyen hatást gyakorolok a hallgatóimra – nevetgélt Vincent.

Hugo levette a kabátját, egy székre dobta, és leült a többiek közé. Teáztak, bár a herceg erősebb italokkal is kínálta őket.

– Annyira sajnáltuk, hogy tavaly nem láthattunk, Hugo – mondta a herceg társalgás közben. – Még jobban sajnáltuk, amikor megtudtuk távolléted okát.

– Már készen álltam az ideutazásra, amikor hírül vettem, hogy apám szívrohamot kapott. Azonnal hozzá siettem, és még láthattam őt, sőt beszélhettem is vele. Hamarabb kellett volna felkeresnem. Eltávolodásunknak nem volt komoly oka, bár összetörtem a szívét azzal, hogy arra kértem, vásároljon nekem egy rangot a hadseregben. Ő születésem óta abban reménykedett, hogy belépek mellé a családi vállalkozásba. Mindvégig nagyon szeretett, ebben biztos vagyok. Azt hiszem, örökre hálás leszek azért, hogy időben megérkeztem, és elmondhattam neki, hogy én is szeretem, bár egy ilyen helyzetben talán olcsónak tűnhettek a szavak.

Imogen ült mellette egy kétszemélyes kis díványon, és most megveregette Hugo kezét.

– Megértett téged – mondta. – Az emberek megértik a szív nyelvét, még ha a fejükkel nem is fognak fel mindig mindent.

Egy pillanatig mind csendben az asszonyra néztek, Vincent is odafordult.

– Egy kisebb vagyont hagyott Fionára, a mostohaanyámra, jelentős hozományt Constance-ra, a féltestvéremre. Hatalmas vállalkozásának és kereskedőbirodalmának a zömét azonban rám hagyta. Illetlenül gazdag vagyok.

Összeráncolta a homlokát. Gyakran úgy érezte, hogy a nagy gazdagság csak teher a vállán. De a kötelességek, amelyek a vagyonnal jártak, még súlyosabban nehezedtek rá.

– Szegény, szegény Hugo – mondta Flavian, elővett egy len zsebkendőt, és látványosan a szemét törölgette vele. – Vérzik érted a szívem.

– Elvárta tőlem, hogy vegyem át az üzleti ügyek irányítását. Kifejezetten nem kérte ezt, csak számított rá, hogy én is biztosan ezt akarom majd. Még haldokló arca is felragyogott erre a gondolatra. Azt is említette, hogy én majd hagyjam mindezt örökül a maga idejében a fiamra.

Imogen ismét megveregette Hugo kezét, és töltött neki még egy kis teát.

– A helyzet azonban az – folytatta Hugo –, hogy nagyon boldog voltam a csendes vidéki életemmel. Két éven át elégedetten éltem a kis házamban, és tavaly is boldognak éreztem magam Crosslands Parkban, amelyet újsütetű vagyonom segítségével vásároltam. Azzal mentegettem a húzódozásomat, hogy az elmúlt év a gyászév volt, és azzal hitegettem magam, hogy nem lenne illendő azonnal akcióba lépni, mintha csak apám vagyonára vágytam volna. Holnap lesz azonban apám halálának első évfordulója. Most már nem kereshetek többé kibúvókat.

– Mi mindig azt mondtuk neked, Hugo, hogy a visszavonult élet nem illik igazán a természetedhez.

– Pontosabban – szólalt meg Ben – egy fel nem robbant petárdának látunk, amely csak a begyújtó szikrára vár.

– Én szeretem a mostani életemet – sóhajtott fel Hugo.

– Akkor hát végül semmit sem jelent neked, hogy kivételes hősiességedért magas rangot kaptál? – kérdezte Ralph. – Azt tervezed, hogy visszatérsz a gyökereidhez, amelyek a középosztályhoz kötnek?

Hugo ismét aggódó arcot öltött.

– Én azoktól sohasem szakadtam el. Sohasem akartam a felső osztályokhoz tartozni. Én az arisztokráciát apámhoz hasonlóan megvetem, kivételt csak ti hatan jelentetek számomra. Talán egy kicsit nagyravágyó dolognak tűnhetett Crosslands megvásárlása, de azt akartam, hogy az ország egy darabkája az enyém legyen, ahol békében élhetek. Ennyit jelent nekem a vagyon.

– És az mindig is a rendelkezésedre fog állni – mondta a herceg. – Visszavonulhatsz oda, nyugalomra találsz majd, ha az üzlet nagyon rád nehezedik.

– Egyelőre a fiú kérdése nehezedik rám. Törvényes fiúra lesz szükségem, ugye? – kérdezte Hugo. – És szükségem lesz egy feleségre is, hogy megszülethessen. Ha innen elutazom, majd ez a feladat vár rám. Meghoztam a döntést. Feleséget kell találnom. Átkozott gondolat! Bocsáss meg, Imogen. Általában nincs semmi bajom a nőkkel. Egyszerűen nem szeretnék beereszteni az életembe egy nőt. Az otthonomba sem.

– Akkor hát nem vágysz románcra vagy romantikus szerelemre? – kérdezte Flavian. – Ez nagyon bölcs dolog a részedről, öregfiú. A szerelem ö... ördögi dolog, éppen úgy kerülni kell, mint a pestist.

Flavian jegyese felbontotta az eljegyzést, amikor úgy érezte, nem bírja elviselni a vőlegénye sebesüléseit, amelyekre Spanyolországban tett szert. Két hónappal azután férjhez ment valakihez, akit Flavian korábban a legjobb barátjának tartott.

– Van már választottad? – kérdezte a herceg.

– Nem mondhatnám – sóhajtott Hugo. – Seregnyi nagynéném és unokahúgom van, akik boldogan vonultatnának fel rengeteg jelöltet, ha megkérném őket... bár éveken át szégyenletesen elhanyagoltam a rokonaimat. Én azonban már az elején úgy érezném, hogy az egész kicsúszik az ellenőrzésem alól. Azt végképp utálnám. Tulajdonképpen abban reménykedtem, hogy tőletek kapok majd valami tanácsot. Hogy megmondjátok, mit kell tenni, hogy feleséget találjak.

Ettől mind elcsendesedtek.

– A dolog valójában nagyon egyszerű, Hugo – szólalt meg végül Ralph. – Odalépsz az első elfogadhatóan kellemes megjelenésű nőhöz, akivel találkozol, megmondod neki, hogy lord vagy és ráadásul rettentően gazdag is, és megkérdezed tőle, hajlandó-e feleségül menni hozzád. Aztán megállsz és nézed, ahogy izgatottan megnedvesíti az ajkát, és buzgón igennel válaszol.

A többiek nevettek.

– Ilyen könnyű volna? – kérdezte Hugo. – Micsoda megkönnyebbülés. Akkor elég, ha holnap lemegyek a tengerpartra, amennyiben az időjárás engedi, és addig várok, amíg meg nem jelennek elfogadhatóan kellemes külsejű nők, akik mellett lehorgonyozhatok. A gondom megoldódik, mielőtt még elhagynám Penderrist.

– Nem nőkről van szó, Hugo – jelentette ki Ben. – Csak semmi többes szám. Akkor harcolnának érted, és sok mindenért folyna a harc, nem csak a rangodért és a pénzedért. Menj csak le a tengerpartra, és találj ott egy nőt. Megkönnyítjük a helyzetedet, mi holnap nem megyünk le a tengerhez. Nekem persze nem fog nehezemre esni, hiszen nem rendelkezem megfelelő lábakkal egy ilyen sétához.

– Most, hogy kielégítően elrendeztük a jövődet, Hugo – állt fel a herceg –, megengedjük, hogy felmenj a szobádba, felfrissítsd magad, és pihenj egy kicsit, utána öltözz át a vacsorához. Az előttünk álló napokban majd komolyabban megvitatjuk ezt a témát. Talán még néhány gyakorlati dolgot is tudunk tanácsolni neked. Addig pedig hadd mondjam meg, milyen nagyszerű, hogy idén ismét teljes a Túlélők Klubja. Nagyon vágytam erre a pillanatra.

Hugo fogta a kabátját, és a herceggel együtt elhagyta a termet. Kellemes otthonosság és öröm érzése árasztotta el, hogy ismét Penderrisben lehet annak a hat embernek a társaságában, akik a legtöbbet jelentik számára a világon.

Még az ablaktáblákat csapkodó eső zaja is csak növelte ezt a jóleső ismerős érzést.

Első fejezet

Lady Muir, Gwendoline Grayson megborzongott, és szorosabban húzta össze magán a köpenyét. Hűvös, szeles márciusi nap volt, amely még hűvösebbnek tűnt a falutól távol, a halászok kikötőjében. Apály volt, és sok halászbárka az oldalára dőlve feküdt a nedves homokon, várva, hogy a visszatérő víz helyrebillentse őket.

Visszamehetett volna a házba. Már több mint egy órája sétálgatott, és a lénye egyik fele a tűz melegére és egy csésze vigasztaló, gőzölgő teára vágyott. Sajnos Vera Parkinson háza nem az ő otthona volt. Csak egy hónapra érkezett ide látogatóba. Verával pedig éppen most veszekedtek, vagy legalábbis Vera veszekedett vele, és ez nagyon feldúlta őt. Még nem érezte úgy, hogy vissza tud térni hozzá, inkább szembeszállt az elemekkel.

Balra nem indulhatott, egy hegyfok zárta el az útját. Jobbra, a magas sziklák alatt kavicsos tengerpart terült el hosszan. Még jó néhány órája volt a dagály előtt, amely majd elborítja a partot.

Gwen általában nem szeretett a parton sétálni, bár ő maga is a tengerhez közel élt, Dorsetshire-ben, Newbury Abbey egy kisebb házában az özvegy édesanyjával. A tengerpartot túl tágasnak találta, a sziklákat túlságosan ijesztőnek, a tengert fenyegetőnek. Jobban kedvelte a kisebb, rendezettebb világot, amelyet legalább, úgy érezhette, az ellenőrzése alatt képes tartani: ilyen volt például egy gondozott virágoskert.

Ma azonban hosszabb ideig távol akart maradni Verától, a falutól, a környékbeli utaktól, ahol összetalálkozhatott volna Vera szomszédjaival és udvarias csevegésre kényszerülhetett volna. Úgy érezte, jobb most egyedül lennie, és a kavicsos part teljesen elhagyatott volt, ameddig csak szem ellátott. Elindult tehát a parton.

Hamarosan rájött, miért nem járt senki sem errefelé. Bár a régi kavicsokat a sok ezernyi árapály teljesen simára csiszolta, nagy részét frissen mosta ki a tenger, és ezek nagyobbaknak, durvábbaknak, élesebbeknek bizonyultak. Nem volt könnyű rajtuk járni, és akkor sem lett volna könnyű, ha mindkét lába egészséges volna. A jobb lába azonban sohasem gyógyult meg teljesen, miután bokatörést szenvedett egy lovasbalesetben. Még sík terepen is csak sántikálva tudott járni.

Ennek ellenére nem fordult vissza, makacsul ment tovább, de gondosan a lába elé nézett. Különben sem sietett, sehova sem kellett időre odaérnie.

A mai volt a legrémesebb nap az elmúlt szörnyű két hét alatt. Saját elhatározásából érkezett ide egy hónapos látogatásra. Néhány hete Vera megírta neki, hogy elhunyt a már régóta nagybeteg férje. Felpanaszolta, hogy sem Mr. Parkinson családja, sem a sajátja nem szentel figyelmet a szenvedéseinek, bár lesújtotta a gyász és a hosszú ápolástól is teljesen kimerült. Szenvedett a férje hiányától. Nem látogatná-e meg őt Gwen?

Ők ketten néhány hónapon át jó barátságban voltak az alatt a fergeteges szezon alatt, amikor bevezették őket a londoni társaságba. Néha leveleket váltottak, azután is, hogy Vera férjhez ment Mr. Parkisonhoz, Sir Roger Parkinson öccséhez, Gwen pedig Muir vicomte-jához, Vernonhoz. A férfi halála után Vera hosszú részvétnyilvánító levelet írt, és meghívta Gwent, hogy látogasson el hozzájuk, olyan hosszú időre, amilyenre csak akar, mert Verát mindenki elhanyagolja, még maga Mr. Parkinson is, és annyira örülne a társaságának. Akkor Gwen elhárította a meghívást, most azonban elfogadta. Rossz előérzete volt, de jól tudta, hogy milyen a gyász, a kimerültség és a magány egy házastárs elvesztése után.

Szinte az első napon megbánta az elhatározását. Vera, amint arra a leveleiből is következtetni lehetett volna, panaszkodó, nyafogó típus volt. Eleinte Gwen elnézte ezt neki, arra gondolt, hogy éveken át ápolta a beteg férjét, akit csak a közelmúltban veszített el. Végül azonban belátta, hogy a debütálásuk óta Vera besavanyodott, és a természete egészen kellemetlenné vált. A legtöbb szomszédja is kerülte őt, ha tehette. Egyedüli barátai a hozzá hasonló asszonyok voltak. Amikor ott ült, és hallgatta a társalgásukat, úgy érezte, beszippantja egy fekete lyuk, és nem jut elég levegőhöz. Csak azzal foglalkoztak, ami rossz volt az életükben és a világban, és sohasem vették észre a jó dolgokat.

Gwen rájött, hogy most ő is éppen ezt teszi, amikor rájuk gondol. Rosszalló fintor jelent meg az arcán. Ijesztően fertőző lehet az állandó sopánkodás.

Már a mai események előtt is azt kívánta, bárcsak ne kötelezte volna el magát ilyen hosszú ittlétre. Két hét éppen elegendő lett volna, és akkor máris hazatérhetne. Ő viszont egy hónapra ígérkezett el, tehát addig kell maradnia. Ma délelőtt azonban Vera komoly próbára tette a türelmét.

Gwen levelet kapott az édesanyjától, aki vele lakott a családi birtokon, az özvegyi lakban, és szórakoztató történeteket osztott meg vele Sylvie-ről és Leóról, Neville és Lily idősebb gyermekeiről. Neville, Gwen fivére, Kilbourne grófja volt, ő lakott Newbury Abbey-ben. Gwen a reggelinél felolvasta Verának a levélnek ezt a részét, remélve, hogy sikerül mosolyt varázsolnia az arcára. Ehelyett Vera hosszú sirámot zúdított rá, amely szerint könnyű Gwennek nevetgélni, félvállról venni az ő szenvedését, amikor Gwen férje már évekkel ezelőtt meghalt, anyagilag nagyon jó helyzetben hagyta az özvegyét, valamint van testvére és anyja, akik visszafogadták őt a család kebelébe, és valószínűleg Gwen valójában nem is igazán érzékeny természetű. Nem lehet nehéz megkeményítenie a szívét, amikor nem szerelemből ment férjhez, hanem pénzért és társadalmi pozícióért. Azon a tavaszon, amikor bevezették őket a társaságba, mindenki tudta az igazságot, mint ahogy mindenki tudta azt is, hogy ő, Vera azért ment férjhez rangon alul, mert Mr. Parkinsonnal a bolondulásig szerették egymást, és ezen kívül semmi más sem számított.

Gwen szótlanul nézte a barátnőjét, és amikor végre az elhallgatott, és kipréselt néhány könnyet a szeméből, akkor sem mert megszólalni. Ő is képes lett volna hosszan sorolni a magáét, de akkor lesüllyedt volna Vera szintjére, és ő nem akart könyörtelen lenni. Nem hagyta, hogy belesodródjon egy ilyen lehetetlen vetélkedésbe, de szinte reszketett a haragtól, és mélységesen meg volt bántva.

– Elmegyek sétálni, Vera – mondta végül, és felállt. – Visszatérésem után megmondhatod, hogy szeretnél-e még két hétig itt látni engem, ahogy terveztük, vagy jobban örülnél, ha késedelem nélkül visszatérnék Newbury Abbey-be.

Utazhat postakocsival vagy gyorskocsival, gondolta. Ahhoz, hogy Neville hintója érte jöjjön, csaknem egy hétre lenne szükség, nem is beszélve az értesítő levélről, amely ezt megelőzné.

Vera zokogásban tört ki, és kérte, ne legyen kegyetlen, de Gwen kilépett a házból.

Arra gondolt, milyen boldog lenne, ha egyáltalán nem kellene visszatérnie Verához. Nagyon nagy hiba volt idejönnie egy egész hónapra, egy rövid és réges-régi ismeretség alapján.

Gwen megkerülte a hegyfokot, amelyet a kikötőből látott. A tengerpart itt szélesebb volt, láthatóan a végtelenbe nyúlt, és a köveket homok váltotta fel, amelyen könnyebb volt a járás. Annyit tudott, hogy nem mehet nagyon messzire, a dagály miatt, ami még messze volt, de már érzékelhetően közeledett, és a sík helyeken gyorsabban érkezhet, mint ahogy az ember számít rá. Elég régen élt már a tenger közelében, hogy ennyit tudjon. És Verától sem maradhat távol nagyon sokáig, bár a szíve szerint megtette volna. Hamarosan vissza kell térnie a házba.

A közelben a sziklák között egy nyílást vett észre, és úgy tűnt, onnan fel lehet jutni a hegyfokra, ha felmászik egy kavicsos meredélyen és aztán egy kevésbé meredek, sűrű fűvel benőtt lejtőn. Ha sikerülne oda feljutnia, elérhet a faluba anélkül, hogy újra végig kellene járnia a veszélyes kavicsos utat.

Érezte, hogy a gyengébb lába fáj egy kicsit. Nagy bolondság volt ilyen messzire eljönnie.

Egy percig csendben állt, elnézte a dagály közeledtét, és ekkor hirtelen, bámulva a temérdek vizet, letaglózta a magány. Átszáguldott rajta, elállt tőle a lélegzete, és képtelen volt ellenállni.

Magány?

Sohasem gondolt magára úgy, mint magányos nőre. Viharos házasság állt mögötte, de amint behegedt a Vernon halála okozta gyász sebe, beilleszkedett a családja békés, elégedett életébe. Sohasem érzett vágyat arra, hogy újra férjhez menjen, bár nem táplált cinikus érzelmeket a házasság iránt. A fivére boldog házasságban élt, és Lauren is, aki a férje révén kuzinja volt, de akit szinte a testvérének tekintett, hiszen együtt nőttek fel Newbury Abbey-ben. Gwen tökéletesen elégedett volt az özvegyi léttel, úgy gondolt magára, mint leányra, nővérre, sógornőre, unokatestvérre és nagynénire. Rengeteg egyéb rokona és barátja is volt. Kényelmesen élt az édesanyjával az özvegyi lakban, amely a főépület közelében állt, és a fivére is mindig szívesen látta a saját otthonukban. Gyakran ellátogatott Hampshire-be Laurenhez és Kithez, és időnként más rokonait is felkereste.

Tavasszal rendszerint egy-két hónapot Londonban töltött, hogy a társasági idény egy részét is élvezhesse.

Mindig is úgy érezte, hogy szerencsés élete van.

Akkor mégis honnan támadt ez a hirtelen magányérzet, amely olyan erővel tört rá, mint a tenger árja. A térde megbicsaklott, és elakadt a lélegzete. Miért érez sós könnyeket a torkában?

Magány?

Nem, ő nem magányos, csak lehangolt, mert össze van zárva Verával. Megsebezte mindaz, amit Vera az életéről mondott, és az is, hogy nem tartja érzékenynek. Egyszerűen most csak önmagát sajnálja, erről van szó. Eddig még sohasem sajnálta önmagát. Nos, csaknem soha. És ha ez az érzés rá is tört, akkor általában gyorsan tett ellene. Úgy vélte, az élet túl rövid ahhoz, hogy búslakodjunk. Sok minden van, aminek örülni lehet.

És a magányosság? Vajon milyen régen várt már lesben, hogy lecsaphasson rá? Valóban olyan üres az élete, mint amilyennek ebben az ijesztő pillanatban tűnik? Olyan üres, mint ez a hatalmas, kietlen tengerpart?

Ó, hogy utálja a tengerpartot!

Gwen visszatekintett a már megtett útra, aztán a partról a magasba vezető meredek ösvényre. Merre induljon? Pár percig habozott, végül úgy döntött, hogy felkapaszkodik a magasba. A hegyoldal nem látszott veszélyesen meredeknek, fentről pedig könnyebben visszajuthat a faluba.

A lejtőn a kövek nem voltak könnyebben járhatók, mint a parton, sőt, veszedelmesebbnek bizonyultak: elmozdultak, elcsúsztak a lába alatt, miközben felfelé igyekezett. Mire megtette a fele utat, már azt kívánta, bárcsak inkább a parton indult volna haza, de ekkor már egyformán nehéz lett volna mind a lefelé, mind a felfelé vezető út. Látta, hogy a füves rész már nincs túl mesze, így hát kitartóan folytatta az útját.

Akkor következett be a szerencsétlenség.

A jobb lábát egy szilárdnak látszó kőre helyezte, amely azonban csak lazán támaszkodott az alatta levőkre. Gwen lába megcsúszott, ő maga térdre esett és a két kezével igyekezett megakadályozni, hogy visszacsússzon a meredek úton. Egy pillanatig megkönnyebbülést érzett, hogy nem zuhant le a magasból, de ekkor a bokájába nyilallt az éles fájdalom.

Ügyesen felállt a bal lábára, de amikor megpróbált a jobb lábára nehezedni, azonnal elöntötte a fájdalom, még mielőtt ráhelyezte volna a teljes testsúlyát. Hangosan felkiáltott elkeseredésében, és körülnézett, hova ülhet le a kövekre, arccal a tengerpart felé. Fentről az ösvény, amelyen idáig érkezett, még meredekebbnek tűnt. Igazán őrült gondolat volt felkapaszkodnia ide.

Felhúzta a két térdét, szilárdan a földbe nyomta a bal lábát és mindkét kezével megragadta a jobb bokáját. Megpróbálta lassan körbeforgatni, a homlokát közben a felhúzott térdére támasztotta. Ez csak egy kis rándulás, mondta magának, egy perc alatt jobban lesz. Nem szabad pánikba esnie.

Tudta azonban, hogy csak áltatja magát. Ez csúnya ficam volt, vagy még annál is rosszabb. Valószínűleg nem lesz képes talpra állni.

Így aztán eltöltötte a rémület, annak ellenére, hogy igyekezett megőrizni a nyugalmát. Hogyan fog visszajutni a faluba? Senki sem tudja, hova indult, merre van. Kihalt volt mind az alatta elterülő tengerpart, mind a felette levő hegyfok is.

Néhány mély lélegzetet vett. Nem volt értelme összeomlani. Majd csak sikerül elboldogulnia. Biztosan sikerül. Nincs más választása.

Ebben a pillanatban egy férfi hangját hallotta meg maga mögül. Mintha csak egy szalonban szólította volna meg.

– Úgy vélem, a bokája vagy csúnyán kificamodott, vagy talán el is tört. Akárhogyan is áll a helyzet, nem volna bölcs dolog megterhelni – mondta a hang.

Gwen felnézett, hogy lássa, ki szól hozzá. A jobbján egy férfi állt a magas sziklák előtt, épp felé tartott, lefelé lépdelve a meredek, kavicsos lejtőn, mintha számára nem volna veszedelmesen csúszós az ösvény.

Óriási termetű, széles vállú férfi volt. Mellkasa, combja erős. Pelerines kabátjában még nagyobb termetűnek látszott, őszintén szólva fenyegetően hatalmasnak tűnt. Nem viselt kalapot, barna haját rövidre vágva viselte. Markáns, kemény arcvonásai voltak, sötét és büszke tekintete, a szája egyenes, szigorú vonala, az álla szögletessége sem enyhített a zord külsőn. Rosszallóan, sőt fenyegetően nézett rá.

Hatalmas volt a kesztyűtlen keze.

Gwen egy pillanatra úgy megrémült, hogy megfeledkezett a fájdalomról is.

Ez az ember bizonyára Stanbrook hercege. Az ő területére tévedhetett, bár Vera figyelmeztette, hogy tartsa távol magát mind a hercegtől, mind a birtokától. Vera szerint a herceg egy kegyetlen szörnyeteg, aki pár évvel korábban lelökte a feleségét egy magas szikláról, aztán meg azt állította, hogy magától ugrott a mélybe. Melyik asszony keresné ilyen borzalmas módon a halált, kérdezte színpadiasan Vera. Különösen, ha hercegné, „és megvan a világon mindene, amire csak szüksége lehet”.

Az az asszony – gondolta magában akkor Gwen, de nem mondta ki hangosan – akkor veszítette el egyetlen gyermekét, akit Portugáliában megölt egy golyó, ugyanis pontosan ez történt nem sokkal a hercegné halála előtt. Vera azonban a vele barátkozó asszonyokkal együtt szívesebben hitt az izgalmasabb gyilkosság-elméletben, annak ellenére, hogy Gwen kérdésére egyikük sem tudott felhozni semmiféle bizonyítékot, ami igazolta volna feltevésüket.

Amikor Gwen ezt a történetet hallotta, nem hitte el, de most már nem volt annyira biztos a dolgában. Ez a férfi úgy festett, mint aki képes kíméletlen és kegyetlen lenni. Még talán gyilkos is.

És most ő behatolt a birtokára. Erre az elhagyatott földre.

És képtelen arra, hogy elmeneküljön.

Éjszaka elállt az eső. Hugo a reggeli után elindult, hogy lemenjen a Penderris alatti homokos tengerpartra. A többiek tréfálkoztak vele, Flavian arra kérte, hogy hozza fel a házba a jövendőbelijét, hogy mind láthassák, és eldönthessék, helyeslik-e a választását.

Mindenki az ő rovására élcelődött.

Hugo megmondta Flaviannak, hogy hova menjen, és milyen úton jusson el oda, majd azonnal elnézést kért, hogy Imogen jelenlétében ilyen katonás kifejezéseket használt.

Mindig is a tengerpartot szerette a legjobban ezen a birtokon. Itteni tartózkodása elején a tenger akkor is gyakran megnyugtatta, amikor semmi más nem lett volna erre képes. És a legtöbbször egyedül járt erre, már akkor is. Annak ellenére, hogy a Túlélők Klubja tagjai szoros, bajtársias kapcsolatban voltak gyógyulásuk, lábadozásuk alatt, sohasem ültek egymás nyakán. Ellenkezőleg, démonjaik legtöbbjével egyedül kellett szembeszállniuk, maguknak kellett elűzniük azokat, és ez mind a mai napig így volt. Penderris egyik fő vonzereje mindig is az volt, hogy több mint elegendő teret biztosított mindnyájuknak.

Ő felépült a maga különleges sérüléseiből, már amennyire ez lehetséges volt.

Ha a rá háramlott jótéteményeket és áldásokat kellene összeszámlálnia, mind a tíz ujjára szüksége volna. Túlélte a háborúkat. Elérte az őrnagyi rangot, amelyre vágyott, és ezzel járt a nemesi cím is, amelyre nem számított. A címmel az utolsó katonai küldetése sikerét jutalmazták. Az előző évben nagy vagyont örökölt, és egy rendkívül jól jövedelmező vállalkozást. Volt családja, nagybácsik, nagynénik, unokatestvérek, mind szerették őt, bár évek óta nem sokat foglalkozott velük. És ami még fontosabb, ott volt Constance, tizenkilenc éves féltestvére, aki rajongott érte, bár még kisgyermek volt, amikor ő elindult a háborúba. Vidéken volt egy otthona, ami megadta neki mindazt a békét és nyugalmat, amelyre vágyott. Ott volt a Túlélők Klubja hat tagja, akiket – néha úgy érezte – saját magánál is jobban szeret. Kiváló egészségnek örvendett, mondhatni tökéletes egészségnek. A listát még folytathatta volna.

Minden alkalommal azonban, amikor magában végigvette azokat a dolgokat, amelyekért hálát érzett, rögtön látta annak visszáját is. Miért éppen ő volt ilyen szerencsés, amikor olyan sokan odavesztek? És ami még fontosabb: vajon nem a könyörtelen becsvágya – amely személyes sikert és a vártnál bőségesebb jutalmakat hozott neki – okozta-e sokak halálát? Carstairs hadnagy erre bizonyára habozás nélkül igennel válaszolna.

Egyetlen tűrhetően csinos nő sem sétálgatott a parton, sőt kevésbé csinosak sem. A barátai szórakoztatására majd ki kell találnia néhány esetet, amiről mesélhet, ha visszatér a házba, történeteket nőkkel való találkozásokról. Talán beiktat egy-két sellőt is az elbeszélésbe. Nem volt sürgős visszatérnie, bár hűvös volt, amin csak rontott a meglehetősen erős szél.

Amikor visszatért a part kavicsos részéhez és elért a sziklafalon a hasadékhoz, amelyen át fel lehetett jutni a földnyelvre és a felette elterülő Penderris parkba, Hugo megállt egy percre, és elnézett a tenger felé. A szél összeborzolta rövid haját és a hideg érzéketlenné tette a fülét. Nem viselt kalapot. Nem lett volna értelme, futhatott volna utána a szélben a homokos parton, aligha maradt volna sokáig a fején.

Az apjára gondolt. Természetesen, sőt elkerülhetetlenül, hiszen ezen a napon volt halála első évfordulója.

A gondolatokat bűntudat kísérte. Gyermekként bálványozta az apját, mindig a nyomában járt, a munkában is, különösen a valamilyen női betegségben elhunyt anyja halála után. Ekkor hétéves volt, és az anyja betegségének pontos természetét sohasem magyarázták el neki. Az apja nagy szeretettel a jobb kezének és az örökösének nevezte a kis fickót. Mások az apja árnyékának hívták. Egyszer csak az apja újra megnősült és a kényes korban levő, tizenhárom éves Hugo vállán a kis teher hatalmas sziklává nőtt. Még túl fiatal volt ahhoz, hogy elfogadja: az apja helyettesíti valakivel az anyját, aki központi alakja volt az életüknek, és aki egészen egyszerűen nem volt helyettesíthető. Nyugtalan lázadozó lett, elhatározta, hogy kialakítja a saját személyiségét és megszerzi a függetlenségét.

Most visszatekintve már látta, hogy az apja az újranősüléssel még nem szerette őt kevésbé, és nem is volt tiszteletlen Hugo anyja emléke iránt, egyszerűen csak elvett egy csinos, követelőző fiatal nőt. Aztán hamarosan kislányuk született, akit az apja imádott. A kamaszodó fiatal fiúk azonban nem mindig látják észszerűen a világot. Ennek további bizonyítéka volt a tény, hogy Hugo az első pillanattól rajongott Constance-ért, amikor pedig épp arra számíthattak volna, hogy gyűlölni fogja a kislányt, vagy legalábbis nem örül a születésének.

Olyan szakaszában volt az életének, mint minden korabeli fiú, és amelyen könnyen átjuthatott volna, ha nem történt volna még valami, ami felborítja az egyensúlyt. De megtörtént, és ő végleg kibillent az egyensúlyából, amikor még tizennyolc éves sem volt.

Akkor hirtelen elhatározta, hogy katonának áll. Senki sem tudta erről lebeszélni, még az az érv sem hatott, hogy a jelleme nem illik a durva katonaélethez. Ez az érvelés csak még makacsabbá tette, és még inkább eltökélte, hogy sikereket fog elérni. A csalódott és szomorú apa végül megvásárolt egy helyet egyetlen fia számára egy gyalogosezrednél. Ez volt azonban az egyedüli, amelyet megvehetett számára, ezt a fia azonnal tisztázta. Attól kezdve Hugo a saját lábán állt. Elszánta, hogy meg fog dolgozni az előléptetéseiért, és nem vásároltatja meg azokat gazdag apjával, ahogyan a legtöbb tiszt teszi. Hugo apja is megvetette a felsőbb osztályt, amely tagjainál gyakran kéz a kézben járt a tétlenség a kiváltságokkal.

Hugo hozzálátott, hogy előrejusson a ranglétrán. Érezte, hogy csak saját magára számíthat. Erővel, elszántsággal, lelkesedéssel haladt előre választott pályáján, becsvágya a csúcs felé űzte. El is érte volna a csúcsot, de a legnagyobb diadalt egy hónapon belül a lehető legnagyobb megaláztatás követte, és az eset után ide került Penderrisbe.

Az édesapja mindvégig kitartóan szerette, de Hugo hátat fordított neki, mintha őt kárhoztatta volna a bajaiért. Talán a szégyen miatt kerülte az apját, vagy egyszerűen lehetetlen volt számára a hazatérés.

És mivel viszonozta az apja azt, hogy a fia elhanyagolta? Azzal, hogy mindenét rá hagyta, bár megvolt a lehetősége, hogy Fionára vagy Constance-ra hagyja a vagyonát. Megbízott a fiában, tudta, hogy folytatni fogja a munkáját, és a vállalkozást idővel majd átadja a saját fiának. Rábízta, hogy Constance számára fényes jövőt biztosítson. Bizonyára érezte, hogy a lány ezt nem érhetné el, ha pusztán az anyja gondjaira bízná, ezért Hugót tette meg féltestvére gyámjának.

Immár eltelt a gyászév, megszűnt az ürügy, hogy továbbra is tétlenül éljen.

Megállt, amikor a hegyoldal felénél tartott. Úgy érezte, még nem kívánkozik vissza a házba. Egy rövidebb úton kapaszkodott tovább, amíg el nem ért egy lapos sziklaperemhez, amelyet már évekkel ezelőtt felfedezett. A hely szélvédett volt, nyugat felé nem lehetett látni a homokos tengerpartot, de láthatta a szemközti sziklát és maga alatt a kavicsos tengerpartot meg a végtelen vizet.

A kilátás ridegnek, kietlennek tűnt, de megvolt a maga szépsége. A látóhatáron sirályok repdestek, feleseltek egymással.

Úgy döntött, hogy itt pihen még egy darabig, mielőtt visszatér a baráti társaságba.

Felszedett pár kavicsot és nagy ívben az alatta elterülő tengerpart felé hajította. Hallotta, amint az egyik földet ér, és még egyet pattan. Épp a következőt markolta fel, amikor a szeme sarkából valami színfoltot látott meg.

A kavicsos lejtő másik oldalán a szikla a tenger felé lejtett. Oda hamarabb ért el a dagály, mint ahhoz a meredélyhez, amelyen ő ült. A kiálló kőtömb tövénél egy út vezetett a másfél-két kilométerre levő faluig, de nagyon veszedelmes útvonal volt, ha valaki nem ismerte a közeledő dagály természetét.

Egy alak sétált ott a kavicsos tengerparton, egy piros köpenyes nő. Éppen megkerülte a földnyelvet, de még messze volt. Kalapot viselt, fejét lehajtva láthatóan óvatosan lépkedett. Megállt, elnézett a tenger felé. A dagály még nem jelentett számára közvetlen veszélyt. Ha a faluból sétált errefelé, most már vissza kellene indulnia. Az egyetlen másik út a földnyelven át vezetett, de akkor át kellene mennie a Penderris birtok egy részén.

A nő feltekintett a meredek kavicsos ösvény felé, mintha csak a gondolataiban olvasott volna, de szerencsére nem vette őt észre. Árnyékban ült, mozdulatlan maradt, nem akarta, hogy meglássák. Azt kívánta, hogy a nő azon az úton térjen vissza, amelyen jött.

Az asszony azonban nem fordult meg. Elindult a meredek ösvényen felfelé, a szél belekapaszkodott a kalapjába és a köpenyébe. Kis termetűnek látszott, fiatalnak. Lehetetlen volt megmondani, mennyire fiatal, mert az arcát nem látta. Éppen ezért azt sem tudhatta, hogy csinos-e vagy csúf, vagy egyszerűen mindennapi.

A barátai legalább egy hétig fognak tréfálkozni vele, ha ezt megtudják, gondolta Hugo. Elképzelte önmagát, amint felpattan a rejtekhelyéről, a nőhöz indul a köves talajon, közli vele, hogy nemesi rangja van, hogy mérhetetlenül gazdag és megkérdezi, nem óhajt-e feleségül menni hozzá.

Bár a gondolat nem volt különösebben mulattató, uralkodnia kellett magán, nehogy felnevessen, vagy elárulja a jelenlétét.

Továbbra sem mozdult, és még mindig azt remélte, hogy a nő visszafordul. Mérges volt, hogy a magányát megzavarja egy idegen, aki ráadásul a tilosban jár. Nem is emlékezett hasonló esetre. Nem sok ember járt erre, nem sokan vetemedtek birtokháborításra. Az országnak ebben a szögletében sokan tartottak Stanbrook hercegétől. A hercegné halála után elkerülhetetlenül elterjedt a híresztelés, hogy ő lökte le a feleségét arról a szikláról, amelyről az asszony leugrott. Az ilyen történetek nem egykönnyen felejtődnek el, még ha nem is támaszkodnak bizonyítékokra. A herceg visszafogott, szigorú modora nem segített eloszlatni a gyanakvást.

A vörös köpenyes nő bizonyára idegen errefelé. Valószínűleg nem volt tudomása arról, hogy egyenesen a sárkány barlangja felé tart.

Hugo elcsodálkozott, hogyan sétálhat egyedül egy ilyen elhagyatott vidéken.

A nő lába alatt meg-megmozdultak a kavicsok. Hugo tapasztalatból tudta, hogy nem könnyű felkapaszkodni azon az ösvényen. Amikor már úgy tűnt, hogy a nő szépen elhalad mellette, és észre sem veszi őt, egy kisebb kőlavina indult meg alatta, és kicsúszott a lába alól a talaj. Fura módon térdre esett, a kezével támasztotta meg magát, a jobb lába kinyújtva feküdt mögötte. Hugo megpillanthatta a karcsú, meztelen lábat a köpeny szegélye és a magas szárú cipője között.

Hallhatta a fájdalmas felszisszenését.

Várt. Egyáltalán nem szerette volna felfedni az ottlétét. Hamarosan azonban nyilvánvalóvá vált, hogy a nő lába vagy bokája komolyan megsérült, nem volt képes talpra állni, és folytatni az útját. Valóban fiatal volt, ezt már látta. Alacsony volt, és karcsú. A kalap karimája alól szőke hajfürtök bukkantak elő, a szél meglebegtette őket. Még mindig nem látta az arcát.

Most már udvariatlanság lett volna továbbra is csendben maradnia.

– Úgy vélem – mondta –, a bokája vagy csúnyán kificamodott, vagy talán el is tört. Akárhogyan is áll a helyzet, nem volna bölcs dolog megterhelni.

A nő felkapta a fejét, amikor a férfi feléje tartott az ösvényen. A szeme kitágult, úgy tűnt, inkább a félelemtől, és nem érzett megkönnyebbülést, hogy kéznél van a segítség. A kivételesen szép arcban nagy kék szempár ült. Felnőtt nő volt, nem fiatal lány. Hugo úgy ítélte meg, hogy a kora közel járhat a saját harminchárom évéhez.

Ideges lett. Gyűlölte, ha az emberek megijednek tőle, bár ez gyakran megesett, főként nőkkel, de férfiakkal is.

Eszébe juthatott volna, hogy a zord külső nem a legalkalmasabb, hogy bizalmat ébresszen, különösen nem egy ilyen magányos, elhagyatott vidéken.

Hugo ott állt, és a magasból mogorván tekintett le a nőre.

Második fejezet

– Kicsoda ön? Talán Stanbrook hercege? – kiáltott fel az asszony.

Akkor hát nem idevalósi.

– Trentham a nevem. Ön a faluból jött idáig?

– Igen. Úgy terveztem, hogy a földnyelven át térek majd vissza – szólalt meg a nő. – A kavicsok sokkal nagyobbak és veszélyesebbek, mint ahogyan gondoltam.

Az asszony kétségkívül úrihölgy. Jól szabott öltözéke drágának látszott. Kulturált volt a kiejtése. A modora jó neveltetésre utalt.

Fel sem veheti a versenyt ezzel a nővel, gondolta a férfi.

– Most pedig vetnék egy pillantást a bokájára – szólalt meg.

– Ó, nem! – húzta össze magát rémülten az asszony. – Szükségtelen, nagyon köszönöm, Mr. Trentham. Ez a gyengébbik bokám. Egy perc múlva jobban leszek, és folytathatom az utamat.

A hölgyek és a méltóságuk féltése! És persze szeretik tagadni a kellemetlen valóságot.

– Mindenképpen meg fogom nézni. – Ezzel leguggolt, és kinyújtotta hatalmas kezét. A nő ránézett, megtámasztotta magát a két kezével, összeharapta az ajkát, és nem tett több ellenvetést.

A férfi a tenyerébe fogta az asszony cipőjét, a másik kezével a sérült bokát tapogatta végig óvatosan, hogy ne okozzon felesleges fájdalmat. Úgy vélte, nincs szó törésről. Vonakodott levenni a nő cipőjét egy alaposabb vizsgálatra. Ha mégis eltört a lába, a cipő bizonyos értelemben támaszt jelenthet. A nő bokája máris feldagadt, tehát valóban volt valami sérülés. Ma nem mehet vissza a faluba, jobban mondva nem mehet sehova, még akkor sem, ha az ő karjára támaszkodik.

Sajnálatos esemény.

Az asszony még mindig az ajkát harapdálta, amikor a férfi felnézett rá. A nő arca hamuszürke volt, feszült volt a fájdalomtól és talán a zavartól is. A férfi csaknem térdig kitakarta a lábát. Jól látta, hogy kiszakadt a selyemharisnyája, a térde lehorzsolódott és egy kicsit vérzett is. Benyúlt a nagykabátja zsebébe, ahova reggel tiszta zsebkendőt tett be. Átlósan összehajtotta és háromszor körbetekerte vele a nő térdét, végül szoros csomóra kötötte a térdkalácsa alatt. Ezután betakarta a köpennyel a nő lábát, és felállt.

Az asszony arcát pír borította el.

A férfi lepillantott rá, és arra gondolt, miért is nem maradt lenn a parton ez a nő, ott, ahova tartozott. Vagy miért nem kapaszkodott fel óvatosabban a meredélyen? Egy dolgot azonban világosan látott: nem hagyhatja csak úgy magára.

– Önnek el kell jönnie Penderrisbe – mondta, nem valami kedvesen. – A lehető leghamarabb látnia kell egy orvosnak a bokáját, és rendesen be kell kötöznie a térdét is. Én nem vagyok orvos.

– Nem – kiáltott fel rémülten az asszony. – Penderrisbe nem. Nem is gondoltam volna, hogy a közelében járok. Ön ismeri Stanbrook hercegét?

– Az ő vendége vagyok – felelte kurtán a férfi. – Nos, asszonyom, megpróbálkozhatunk a nehezebb megoldással. Felsegíthetem önt és a derekát fogva támogathatom, miközben ön mellettem biceg. Figyelmeztetnem kell azonban, hogy a ház nincs túl közel. Van azután egy könnyebb megoldás is, azaz ha a karomban viszem önt.

– Nem! – kiáltotta ismét a hölgy, ez alkalommal erélyesebben, és elhúzódott a férfitól. – Biztosan egy tonnát nyomok, és különben is...

– Ebben kételkedem, asszonyom – mondta a férfi. – Azt hiszem, nagyon is képes vagyok elbírni önt anélkül, hogy leejteném vagy tartós kárt okoznék a hátamnak.

Ezzel lehajolt, az egyik karjával átölelte a nő vállát, a másikat becsúsztatta a térdei alá, és felegyenesedett. Az asszony kiszabadította az egyik karját a köpenyéből, és átölelte a férfi nyakát, de érezhetően meglepődött, megijedt és méltatlankodott.

A férfi felkínálta a választást, de nem adott időt, hogy dönthessen. Persze valójában nem volt választási lehetősége, csak egy felelőtlen személy vállalta volna azt, hogy a férfi oldalán ugrándozik, csak azért, hogy megőrizzen valamit női méltóságából.

Trentham elindult felfelé, ügyelve a kavicsomlásokra.

Az asszony hideg, felsőbbséges, de kissé akadozó hangon megszólalt.

– Mr. Trentham, ön mindig azt teszi, amihez kedve van, még akkor is, amikor látszólag választási lehetőséget kínál fel az áldozatainak?

– Az áldozataimnak?

– Különben is – folytatta a nő, és nem is adott lehetőséget a férfinak a válaszadásra –, én az egyik megoldást sem választottam volna. Jobban szeretnék a saját utamat követve hazatérni a saját lábamon.

– Ez tökéletes ostobaság volna – felelte a férfi, a hangja megvetően csengett. – Az ön bokája komolyan megsérült.

A nőnek finom illata volt. Nem olyan illatszert használt, mint amivel oly sok nő locsolja be magát, és amely olyan kellemetlen az ember orrának és torkának, hogy a végén köhögni és tüsszögni kényszerül. Feltételezte, hogy ez valami nagyon drága illatszer lehet. Csábítóan vette körül az asszonyt, de nem árasztotta el a férfit. A nő világosbarna ruhája a legfinomabb gyapjúból készült. Drága gyapjúból. Nem egy elszegényedett hölgy lehet.

Csak gondatlan és ostoba.

A hölgyeknek nem szobalányok vagy gardedámok kíséretében illene járniuk? Hol volt a nő kísérete? Ha kellő kísérettel sétált volna, neki most nem kellene személyesen beavatkoznia a dologba.

– Ez a bokám mindig gondot okoz – szólalt meg a nő. – Már megszoktam. Sántítok. Évekkel ezelőtt eltörtem, amikor leestem a lóról... és nem illesztették megfelelően helyre a csontokat. Arra kérem, tegyen le, és hagyja, hogy folytassam az utam.

– Csúnyán megdagadt. Ha a faluból jött, akkor majdnem két kilométert kellene megtennie. Mit gondol, mennyi időbe tellene, amíg odáig elbiceg vagy elvonszolja magát?

– Azt hiszem, ez csak rám tartozik, Mr. Trentham, és nem önre. Ön azonban, úgy látom, az a fajta férfi, akinek mindig igaza van, míg a többieknek sosincs, legalábbis az ön megítélése szerint.

Jóságos isten! Ez a nő azt képzeli, hogy ennyire élvezem Sir Galahad szerepét?

Már maguk mögött hagyták a kavicsos részt, de még felfele tartott az út. Itt a talajt gyér fű borította. A férfi hirtelen megállt, talpra állította a nőt, és egy lépésre eltávolodott tőle. Hátul összefonta a kezét, és olyan megsemmisítő tekintettel nézett rá, amellyel a katonáit szokta ráncba szedni.

Igazán élvezte a helyzetet.

– Köszönöm – mondta hűvös felsőbbséggel az asszony, de hirtelen észbe kapott, és kedvesebb hangot ütött meg. – Köszönöm, hogy a segítségemre sietett, uram. Az ellenkezőjét is cselekedhette volna. Én nem is láttam önt, de ezt bizonyára észrevette. Lady Muir vagyok.

Hát valóban egy igazi lady! Valószínűleg azt várta most tőle, hogy meghajoljon, kínosan érezze magát, és meghunyászkodjon.

A nő egy lépést hátrált, majd minden méltóság nélkül a földre omlott.

A férfi ott állt fölötte, lebiggyesztett szájjal. Ez a méltóságvesztés bizonyára nem fog tetszeni a hölgynek.

Az asszony a földre támaszkodva feltérdelt és... nevetett. Úgy nevetett, mint aki remekül szórakozik, bár a nevetése hamarosan elcsuklott a fájdalomtól.

– Mr. Trentham – szólalt meg –, megengedem, hogy kijelentse, ugye megmondtam!

– Ugye megmondtam – ismételte a férfi, hogy ne okozzon csalódást a hölgynek. – Különben Lord Trentham vagyok.

Talán ostobaság volt, hogy hangsúlyozta ezt a részletet, de az asszony idegesítette.

A nő visszaült a földre, amely valószínűleg még nedves volt az előző napi esőtől, futott át a férfi fején. Úgy kell neki! Merev arccal, kemény tekintettel pillantott le rá.

Az asszony sóhajtva nézett fel. Az arca ismét sápadt volt. Fogadna rá, hogy az a boka úgy sajoghat, mintha ezer ördög gyötörné. Esetleg ötezer, miután megpróbált ráállni.

– Nem sokkal ezelőtt ön felajánlott nekem egy választási lehetőséget – mondta az asszony, és a hangjából eltűnt minden fennhéjázás, bár megmaradt a nevetése nyoma. – És mivel nem vagyok ostoba, vagy legalábbis nem szeretnék annak mutatkozni, a második javaslat mellett döntök. Persze, ha még mindig választhatok. Önnek természetesen jogában áll visszavonni az ajánlatát, de nagyon lekötelezne, ha elvinne Penderrisbe, Lord Trentham, bár aggaszt a gondolat, hogy a háziakra erőltetem a jelenlétemet. Talán lesz olyan jó, ha odaérkezünk, hogy szerez egy kocsit, és akkor be sem kell lépnem a...

A férfi lehajolt, és ismét a karjába vette az asszonyt, aki szépen kihátrált korábbi pozíciójából és szerényebb lett.

Folytatta az utat a ház felé. Nem kísérelt meg társalogni. Előre elképzelte, milyen fogadtatásban lesz része, és hogyan fogják folyton-folyvást ugratni a többiek az egész penderrisi tartózkodása alatt.

– Ön, Lord Trentham, bizonyára katonatiszt, vagy az volt – törte meg pár perc múlva a hölgy a csendet. – Igazam van, ugye?

– És miből gondolja? – kérdezett vissza a lord, és nem is pillantott a nőre.

– Olyan a tartása, mint egy katonatiszté, és úgy tartja az állát, olyan erős a tekintete, mint a parancsoláshoz szokott férfinak.

A nőre pillantott, de nem válaszolt.

Amikor a ház közelébe értek, a nő ismét megszólalt:

– Ez rettentően zavarba ejtő lesz.

– Feltételezem, mindenképpen jobb, mintha ott feküdne a tengerpart felett a hegyoldalban, kitéve az elemeknek, és a tengeri sirályok vájnák ki a szemét.

Szívtelenül azt kívánta, hogy bárcsak valóban ott ülne most ez az asszony, bár a szemét kivájó sirályok gondolatát elvetette.

– Ha így fogja fel – jegyezte meg egy fintorral a hölgy –, bevallom, igazat kell adnom önnek.

– Néha igazam van – felelte a férfi.

Úristen! A mai nap nagy tréfája az volt, hogy menjen le a tengerpartra és találjon ott egy csinos nőt, akit feleségül vehet. És most itt áll, a ház felé tart, a karjában egy igazi hölggyel. És a nő pokolian csinos.

Talán nem szabad az asszony. Sőt bizonyára nem, hiszen Lady Muirként mutatkozott be. Ez arra utal, hogy valahol, talán a pár kilométerre fekvő faluban, van egy Lord Muir is. Ez a tény azonban nem fogja megmenteni őt az ugratásoktól, sőt, csak olaj lesz a tűzre. A szemére fogják vetni, mekkorát tévedett.

Hosszú időbe telik majd, mire az élcelődések elülhetnek.

Gwen életében nem lett volna nagyobb zavarban, ha nem gyötörték volna erős fájdalmak. Természetesen azért zavarban volt.

Nem elég, hogy egy hírhedt ember, idegen házába viszik, ahol a gazda nem is számít az érkezésére, hanem egy óriási, morcos ismeretlen cipeli fel ide, aki nem is titkolja, hogy lenézi őt. A gond az, hogy ezt nem is vethette a férfi szemére. Igen csúnyán viselkedett vele. Bolondot csinált magából.

Most ez az ember szorította őt magához azzal az erővel, amelyre már akkor felfigyelt, amikor felé közeledett a kavicsos ösvényen, és amit zavaróan férfiasnak talált. A saját és a férfi vastag ruházatán át is érezte a másik testéből áradó meleget. Érezte a kölnije vagy a borotvaszappana illatát, egy finom, vonzó, kifejezetten férfias illatszert. Hallotta, ahogyan lélegzik, bár nem lihegett az erőfeszítéstől. Valójában úgy viselkedett, mintha az asszonynak nem is volna súlya.

Gwen bokája rémesen lüktetett. A fájdalom első hulláma után értelmetlen lett volna hangoztatni, hogy képes lenne visszatérni Verához.

Ó, istenem! Ez valóban morcos ember. Hallgatag. Még arra sem válaszol, hogy katonatiszt-e vagy sem. Semmivel sem járult hozzá a társalgáshoz, bár az igazat megvallva, a cipekedéshez valószínűleg szüksége volt a levegőre.

Jóságos ég, ez az esemény még sokáig vissza fog térni a lidérces álmaiban!

A férfi egyenesen egy hatalmas épület, Penderris Hall főbejárata felé tartott. Természetesen semmibe vette a kérését, hogy a kocsiszínbe menjenek, és egyáltalán ne kelljen belépnie a házba. Csak abban reménykedett, hogy amikor megérkeznek, a herceg nem lesz a közelben. Talán az egyik tányérnyalója hív majd egy kocsit, és az visszaviszi Verához. Egy könnyű bricska is megtenné.

Lord Trentham felment néhány lépcsőfokon, és a könyökével próbálta kinyitni az egyik ajtószárnyat, amelyet azonnal kitárt előttük egy józan külsejű, feketébe öltözött férfi, aki éppen olyan volt, mint a komornyikok mindenütt a világon. Szótlanul félreállt, és Lord Trentham belépett egy fekete-fehér kőkockákkal kirakott padlójú, nagy négyszögletes csarnokba.

– Lambert, van itt egy sebesült katonánk – mondta a lord, de semmi humor sem volt a hangjában. – Felviszem a szalonba.

– Ó, kérem, ne tegye... – vágott közbe az asszony.

– Uram, küldhetek Jones doktorért? – kérdezte a komornyik.

Mielőtt a lord felelhetett és Gwen tiltakozhatott volna, megjelent a színen egy újabb szereplő, egy magas, karcsú, szőke, rendkívül csinos úriember, csúfondáros zöld szemmel, felvont szemöldökkel. Ő lesz Stanbrook hercege, gondolta Gwen összeszorult szívvel. Akarva sem tudott volna elképzelni ennél megalázóbb jelenetet.

– Hugo, drága barátom – szólalt meg lusta, vontatott hangon az úriember –, hogy csináltad ezt? Valóban csodálatos! A parton találtad a hölgyet, ugye, és elbűvölő egyéniségeddel, nem is említve a rangodat és a vagyonodat, azonnal levetted a lábáról? Ez valóban megható jelenet, mondhatom. Ha m... művész volnék, azonnal v... vászonért és ecsetért nyúlnék, hogy megörökítsem a harmadik és negyedik generációs leszármazottaid számára.

Leengedte a szemöldökét, monoklit illesztett az egyik szeméhez.

Gwen ránézett, és olyan hűvös méltósággal szólalt meg, amire csak képes volt.

– Kificamítottam a bokámat – magyarázta –, és Lord Trentham volt olyan szíves, és elhozott idáig. Nem szándékozom a szükségesnél tovább visszaélni kegyelmességed vendégszeretetével. Csak annyit kérek, szíveskedjen valami járművet kölcsönözni, amely visszavisz a faluba, ahol tartózkodom. Feltételezem, hogy ön Stanbrook hercege?

A szőke úriember leeresztette a monokliját, és ismét felvonta az egyik szemöldökét.

– Asszonyom, ön magasabb rangot tulajdonít nekem. Ez hízelgő. Sajnos, nem én vagyok Stanbrook. Biztos vagyok benne, hogy Lambert hív egy bricskát, ha ragaszkodik hozzá, bár úgy látom, Hugo láthatóan le akarja önt nyűgözni óriási erejével és f... fel akar sietni a lépcsőkön önnel a karjaiban, hogy megmutassa, nem is kapkodja majd utána a levegőt.

– Mekkora szerencse, hogy te nem vagy én, Flavian! – bukkant fel egy idősebb úr a csarnok mélyéről. – Úgy látom, nem sokat tudsz a vendéglátásról. Asszonyom, én tökéletesen egyetértek Hugóval és kedves komornyikommal. Önt fel kell vinni a szalonba, ahol egy díványon pihentetheti a lábát, amíg meg nem érkezik az orvos, hogy rendbe hozza a sérülését. Kérem, mondja meg, kit hívhatok ide, hogy vigaszt nyújthasson önnek? Talán a férjét?

Ó, istenem, ez percről percre rosszabb lesz! Ha a terem közepén lett volna egy sötét lyuk, Gwen boldogan vette volna, ha Lord Trentham beleveti őt abba. A herceg nagyon hasonlított az általa elképzelt alakra: magas volt, karcsú, elegáns, szép és kifinomult arcvonásokkal, a halántékán ezüstbe hajló sötét hajjal. A modora udvarias volt, de a tekintete hideg és a hangja fagyos. Vendégszeretetről beszélt, de Gwen mégis úgy érezte magát, mint a legrosszabb fajta betolakodó.

– A néhai Muir vicomte-jának özvegye vagyok – felelte a hercegnek. – A faluban lakó Mrs. Parkinsonnál vendégeskedem.

– A hölgy nemrég veszítette el a férjét, aki, ha jól tudom, hosszú ideig szenvedett – jegyzete meg a herceg. – Hugo, indulj csak felfelé. Lady Muir, remélem, később lesz alkalmam még társalogni önnel, ha a bokáját már megvizsgálták.

A hangjából az tűnt ki, hogy egy ilyen esemény minden lehet számára, csak nem örvendetes alkalom. Vagy talán rendkívül kellemetlen helyzetében igazságtalanul ítéli meg a herceget? Végül is felajánlotta vendégszeretetét és egy orvos szolgálatait is.

Hogyan tud egy bokaficam ennyire fájni? Talán mégis eltörött a csont.

Lord Trentham elindult egy széles lépcsősor felé, amely elegáns kanyarral tartott az emeletre. Hallhatta, hogy Stanbrook hercege kiadja a parancsot, hogy késedelem nélkül küldjenek az orvosért és Veráért. A monoklis úriember, aki affektálva, vontatottan beszélt, és egy kicsit dadogott is, maga ajánlkozott, hogy elvégezze ezt a feladatot.

Szerencsére a szalon üres volt. A nagy, négyszögletes szoba falait borvörös brokát borította, aranyozott keretekben arcképek függtek a falakon, és a bejárattal szemközt díszesen faragott márványkandalló állt. A bolthajtásos mennyezetet mitológiai jeleneteket ábrázoló freskók borították, alatta dúsan aranyozott fríz húzódott. A bútorzat egyszerre volt elegáns és pompázatos. A nagy ablakokból ki lehetett látni a nyírt bokrok közé zárt gyepfoltokra, a távoli sziklákra és a tengerre. A kandallóban tűz ropogott, és a szoba melegéből a kinti látvány is kevésbé tűnt lehangolónak.

Gwen egy pillanat alatt felmérte a szobát, és újra átérezte, milyen megalázó egy ilyen házban hívatlan – és nem szívesen látott – vendégnek lenni. E pillanatban azonban nem volt értelme újra azt hajtogatnia, hogy kocsit kér, amely visszaviheti Verához.

Lord Trentham lefektette egy brokáttal borított díványra, és párnát helyezett a sérült bokája alá.

– A cipőm bepiszkolja a díványt! – kiáltott fel Gwen.

Ez lenne az utolsó csepp a pohárban.

A férfi azonban nem hagyta, hogy lelógassa a lábát. Azt sem engedte meg, hogy előrehajolva maga vegye le a cipőjét, ezt ő akarta elvégezni. Nem mintha bármit is parancsolt volna neki a lord, de Gwen tehetetlen volt a hatalmas kezekkel, az erős karokkal és a süket fülekkel szemben.

Morogva el kellett elismernie magának, hogy a férfi szívességet tesz neki, de vajon miért olyan kelletlenül csinálja az egészet?

A lord kifűzte a cipőjét, minden gond nélkül levette az egyiket és a padlóra tette. Sokkal óvatosabban közeledett a másik cipőhöz. Gwen kioldotta a kalapja szalagját, levette a fejéről és a földre eresztette a dívány mellett, hogy a párnázott karfán hátradőlhessen. Lehunyta a szemét, majd még szorosabbra zárta, és a fejét is erősebben nyomta a díványba, amikor a kínzó fájdalom újabb hulláma tört rá. A férfi keze meglepően gyengéd volt, de nem tűnt könnyű feladatnak levenni a cipőjét. Amikor lekerült, már semmi sem tartotta a bokát, nem akadályozta a további dagadást. Érezte, hogy a férfi visszateszi a lábát a párnára.

A fájdalom elaltatta a figyelmét, gondolta, amikor pár perc múlva megérezte, hogy a férfi a szoknyája alá nyúl. Először levette a térdére kötött zsebkendőt, aztán lehúzta a lábáról a szakadt harisnyát.

Meleg kezével körbetapogatta a duzzadt bokát.

– Nem hinném, hogy bármi is eltört volna – mondta Lord Trentham –, de nem vagyok biztos benne. Így kell tartania a lábát, amíg ide nem ér az orvos. A térdsérülése felületi, pár napon belül begyógyul.

Gwen felpillantott, és most már a saját szemével is láthatta, hogy a meztelen lába ott fekszik a párnán. Lord Trentham egyenesen állt, a kezét hátul összefonta, olyan volt, mint egy katona pihenj állásban. Sötét szeme egyenesen a nő szemébe mélyedt, a fejét mereven tartotta.

Gwen arra gondolt, hogy a férfi nem helyesli az ő itteni jelenlétét. Nos, ő igyekezett. Megpróbálta, hogy ne kerüljön ide. Nagyon rosszulesett, hogy helytelenítik a jelenlétét.

– A legtöbb nő nem viseli jól a fájdalmat – mondta a férfi –, de ön igen.

Sértegette a nemét, de őt személyesen megdicsérte. Most boldogan kellene lubickolnia a hálában?

– Ön elfelejti, Lord Trentham, hogy a nők hozzák világra a gyermekeket. Általános vélemény, hogy a gyermekszülés fájdalmai a létező legrosszabb gyötrelmek közé tartoznak.

– Önnek van gyermeke? – kérdezte a férfi.

– Nincs. – Az asszony behunyta a szemét, és láthatóan minden ok nélkül tovább beszélt egy olyan témáról, amelyről szinte sohasem tett említést, még a hozzá legközelebb álló szeretteinek sem. – Az egyetlen gyermekemet, akivel megfogantam, elveszítettem. Akkor történt, amikor leestem a lovamról, és eltörtem a lábamat.

– Miért lovagolt, amikor várandós volt? – kérdezte a férfi.

Jó kérdés volt, bár egyben szemérmetlen is.

– Sövényt ugrattunk, és volt közöttük egy, amelyet sem Vernon, a férjem, sem én nem ugrottunk még át. Az ő lova teljesített, az enyém nem, és levetett a hátáról.

Rövid csend állt be. Mi a csudának mesélte el mindezt ennek az embernek?

– A férje tudta, hogy gyermeket vár? – kérdezte a lord.

Ez megbocsáthatatlanul bizalmas kérdés volt, de végül is Gwen kezdett bele ebbe a témába.

– Természetesen. Már majdnem a hatodik hónapban voltam.

És most bizonyára kedvezőtlen dolgokat fog gondolni Vernonról, anélkül hogy ismerné a valódi helyzetet. Nem kellett volna belekezdenie, amikor nem állt készen hosszas magyarázatokra. Láthatóan nem tett mást, mint rossz fényben tüntette fel magát, amióta csak megpillantotta a férfit, és a félelemtől meghunyászkodott előtte. Igen, erről volt szó. Meghunyászkodott.

– Ön akarta azt a gyermeket?

Az asszony tágra nyitotta a szemét, és hangtalanul rábámult. Ez meg miféle kérdés?

A férfi tekintete kemény volt. Vádló és elítélő.

De mit is várhatott volna, miután mind önmagát, mind Vernont megbocsáthatatlanul felelőtlennek és meggondolatlannak tüntette fel.

Ideje volt témát váltani.

– A szőke úriember szintén látogatóban van Penderrisben? Egy vendégség közepébe keveredtem?

– Ő Ponsonby vicomte-ja. Hat vendég tartózkodik a házban Stanbrookot nem számítva. Minden évben néhány hétre összejövünk itt. A háborúk alatt és után Stanbrook megnyitotta előttünk a házát, és itt gyógyulhattunk fel a különféle sérüléseinkből.

Gwen megnézte magának a férfit. Lord Trenthamen nem látszott semmiféle sebesülés, amely hosszas lábadozást igényelhetett volna. Tehát jól ítélte meg a férfit, ezek szerint igaza volt vele kapcsolatban: Trentham katona volt.

– Önök mind katonatisztek voltak, vagy ma is azok?

– Voltunk – felelte a férfi. – Öten a legutóbbi háborúkban, Stanbrook a korábbiakban. A fia azonban a napóleoni háborúkban harcolt és halt meg.

Igen, és a hercegné nem sokkal azután a sziklákról a mélybe vetette magát.

– És a hetedik személy? – kérdezte az asszony.

– A hetedik egy hölgy, egy felderítőtiszt özvegye. A férjét elfogták és halálra kínozták. Az asszony jelen volt, amikor végre agyonlőtték.

– Ó! – mondta Gwen eltorzult arccal.

Most még rosszabbul érezte magát, mint korábban. Nem egy egyszerű vendégségbe cseppent. A saját kificamodott bokája zavarba ejtően jelentéktelen volt ahhoz képest, amit a herceg és hat vendége kiállt.

Lord Trentham egy szék támlájáról felvett egy vállkendőt, és ráterítette Gwen sérült lábára. Abban a pillanatban nyílt az ajtó, és egy nő tálcán teát hozott be. Úrihölgy volt, nem szobalány. Magas volt, nagyon egyenes tartású. Sötétszőke haját kontyba fésülte, és a stílus egyszerűsége, sőt komolysága kiemelte ovális arca tökéletes vonásait, a finom arccsontokat, az egyenes orrot és a zöldeskék szempárt, amelyet a hajánál sötétebb pillák kereteztek. Nagyon szép volt, annak ellenére, hogy az arca olyannak tűnt, mintha márványból faragták volna. Nem úgy festett, mint aki nem képes mosolyogni, hanem úgy, mint akinek ez akkor sem sikerülne, ha próbálkozna vele. A szeme nagy volt, nagyon nyugodt, csaknem természetellenesen nyugodt.

A dívány felé tartott, hogy a tálcát a Gwen melletti asztalra tegye, de Lord Trentham rögtön kivette a kezéből.

– Ezt csak bízd rám, Imogen – mondta.

– George arra gondolt, hogy ön bizonyára helytelennek tartja, hogy egy idegen úriemberrel egyedül tartózkodjon egy szobában, Lady Muir – szólalt meg a hölgy –, még ha ő is mentette meg önt és hozta a házba. Engem jelölt ki gardedámnak.

A hangja nem volt rideg, inkább csak hűvös.

– Bemutatom Imogent, Lady Barclay-t – mondta Lord Trentham –, aki sohasem érzi úgy, hogy helytelen gardedám nélkül itt tartózkodnia Penderrisben, hat úr társaságában.

– A hat férfi bármelyikére habozás nélkül rábíznám az életemet – mondta Lady Barclay, és udvariasan bólintott Gwen felé. – Sőt ezt már meg is tettem. Ön zavarban van. Nem szükséges. Hogyan ficamította ki a bokáját?

Kitöltött három csésze teát, miközben Gwen elmesélte, mi történt. Ez volt hát az az asszony, gondolta, aki a férje mellett volt, amikor a kínzói meggyilkolták. Azt gyanította, hogy mindennap átélheti a szenvedéseket. Valószínűleg azóta is kérdezgeti magától, hogy tehetett-e volna valamit a szerencsétlenség elkerülésére. Éppen úgy, ahogy ő is szüntelenül kérdéseket tesz fel magának Vernon halálával kapcsolatban.

– Valóban nagy zavarban vagyok – mondta Gwen, amikor befejezte az elbeszélését.

– Természetesen – mondta Lady Barclay. – De ez mindnyájunkkal megeshet, ugye tudja? Mi is ott járunk le és fel, és az a meredély a csúszós kövektől eltekintve is nagyon veszélyes.

Gwen Lord Trenthamre nézett, aki csendben iszogatta a teáját, és sötét tekintetét rá függesztette.

Némileg meglepődve tudatosult benne, hogy a férfi kivételesen vonzó. Nem kellene annak lennie. Túl nagy termetű ahhoz, hogy kecses vagy elegáns lehessen. A haja túl rövid, és nem lágyítja meg az arcvonásait vagy az álla kemény vonalát. A szája egyenes, makacs, cseppet sem érzéki. A szeme sötét, a tekintete átható, ezekbe nő nem szerethet bele. Semmi sem sugallt kedvességet, jó humort vagy meleg szívet.

És mégis...

Mégis a fizikai erő aurája lengte körül. A férfiasságé.

Csodálatos élmény volna ágyba bújni vele!

Ez a gondolat a velejéig megrendítette. A Vernon halála óta eltelt hét év alatt távol tartotta magát egy újabb udvarlás és házasság lehetőségétől. És egész életében nem gondolt férfira másképp, mint a házasság keretében.

Vajon ennek a váratlan és meglehetősen nevetséges vonzalomnak van-e valami köze ahhoz a meglepő magányérzéshez, amely éppen a férfival való találkozás előtt árasztotta el?

Miközben ezek a gondolatok kavarogtak a fejében, Lady Barclay-vel társalgott. Valójában azonban nehezen tudott figyelni a szavaira vagy a gondolataira. Ahogyan visszaemlékezett a lábtörésére, a fájdalom nemcsak a sérült testrészre korlátozódott, hanem ott lüktetett az egész testében, amíg a végén már nem is tudta, mihez kezdjen.

Lord Trentham felállt, amint Gwen kiitta a teáját, felvett a tálcáról egy használatlan asztalkendőt, odalépett a tálalóhoz, amelyen az italok mellett állt egy kancsó hideg víz. Egy kicsavart, nedves kendővel tért vissza Gwenhez, az asszony homlokára terítette és az egyik kezével odaszorította. Az asszony a párnára hajtotta a fejét és lehunyta a szemét.

A hűvös érintés és a keze súlya is nagyon jólesett.

Hol volt az az érzéketlen, durva ember, akinek első pillanatban látta?

– Abban reménykedtem, hogy a beszélgetéssel elterelem a figyelmét – mondta Lady Barclay. – Kedvesem, ön olyan sápadt, mint egy kísértet. De egyetlen panaszszó sem hagyta el a száját. Minden csodálatom az öné.

– Mennyi időre van szüksége Jones doktornak? – kérdezte Lord Trentham.

– Amint csak teheti, itt lesz. Mindig igyekszik, Hugo. És nincs nála jobb orvos a világon.

– Lady Muir lába már korábban is megsérült. Gondolom, borzalmas fájdalmai lehetnek.

Úgy beszélgetnek róla, mintha ott sem lenne, hogy a maga nevében megszólaljon, gondolta Gwen. E pillanatban azonban mindez nem érdekelte. Most csak a fájdalomtól igyekezett elszakadni, már amennyire képes volt rá.

Felfigyelt a beszélgetők hangjában rejlő melegségre. Mintha szeretnék egymást, és mintha valóban aggódnának érte.

Ha így is van, nagyon várta dr. Jonest, hogy utána megkérhesse Stanbrook hercegét, hogy vitesse el őt Verához.

Mennyire utált hálásnak lenni!

Harmadik fejezet

Amikor Flavian visszatért az orvossal, magával hozta Mrs. Parkinsont is. A hölgy rontott be elsőként a szalonba. Mélyen meghajolt Imogen és Hugo előtt és közölte velük, hogy őkegyelmessége maga a megtestesült kedvesség, és hogy ők is roppant kedvesek, valamint hogy élete végéig hálás lesz Lord Ponsonbynak, aki ilyen gyorsan értesítette őt drága barátnője balesetéről, és ragaszkodott ahhoz, hogy őkegyelmessége hintaján jöjjön ide, bár ő szükség esetén boldogan gyalogolt volna akár tízszer ilyen messzire is.

– A drága Lady Muir kedvéért akár nyolc-tíz kilométert is megtennék – biztosította a hallgatóságát –, még ha igazán óvatlan dolog volt is részéről birtokháborítást elkövetnie, mert én külön figyelmeztettem, nehogy megsértse a királyság ilyen kiváló főrendjét. Őkegyelmessége jogosan utasíthatta volna el, hogy bebocsássa Penderrisbe a barátnőmet, bár valószínűleg nem habozott ezt mégis megtenni, amikor megtudta, hogy ő Lady Muir. Feltételezem – folytatta –, hogy ez a tény is hozzájárult ahhoz, hogy a hintóval jöhettem ide, mert ilyen megkülönböztetésben sohasem volt részem, bár a néhai Mr. Parkinson Sir Roger Parkinson öccse volt, és a bátyja három fia után a cím negyedik várományosa.

Mrs. Parkinson csak akkor fordította figyelmét – keblére szorított kézzel – a barátnője felé, miután hol Hugóra, hol Imogenre pillantva előadta ezt a figyelemre méltó beszédet.

Hugo és Imogen rezzenetlen arccal néztek egymásra, de a tekintetük sokatmondó volt. Flavian csendben állt az ajtó mellett, és láthatóan unatkozott.

– Gwen! – kiáltott fel Mrs. Parkinson. – Drága, szegény Gwenem, mit tettél? Magamon kívül voltam az aggodalomtól, amikor egy órán belül nem tértél vissza a sétádról. A legrosszabbtól tartottam, és önmagamat vádoltam keserűen, mert rossz lelkiállapotomban nem tartottam veled. Mit is tettem volna valami végzetes baleset esetén? Mit mondtam volna drága fivérednek, Kilbourne grófjának? Igazán nem volt szép tőled, hogy ennyire megijesztettél. Persze mindezt csak azért érzem át így, mert annyira szeretlek.

– Kificamítottam a bokám, csak ennyiről van szó, Vera – magyarázta meg a helyzetet Lady Muir. – Sajnos, pillanatnyilag nem vagyok képes járni. Remélem, nem kell sokáig visszaélnem a herceg vendégszeretetével. Bízom abban, hogy lesz olyan kedves, és mindkettőnket azonnal visszavitet a hintóján a faluba, amint az orvos megvizsgálja és bekötözi a bokámat.

Mrs. Parkinson szörnyülködve nézett a barátnőjére, halkan felsikoltott, miközben még erősebben szorította a kezét a melléhez.

– Nem is szabad gondolnod helyváltoztatásra! – jelentette ki. – Ó, szegény Gwen, ilyen elhamarkodott lépéssel visszafordíthatatlan kárt okoznál a lábadnak. Már úgyis bicegsz a régebbi baleseted miatt, és meg vagyok győződve, hogy ez a tény a kedves Lord Muir halála után sok urat visszatartott attól, hogy udvaroljanak neked. Egyszerűen nem kockáztathatod meg, hogy teljesen sánta legyél. Biztos vagyok benne, hogy őkegyelmessége csatlakozik hozzám, és felajánlja, hogy maradj itt, amíg a bokád meg nem gyógyul. Ne félj attól, hogy elhanyagollak. Naponta fel fogok gyalogolni ide, hogy legyen társaságod. Végtére is te vagy ezen a világon a legkedvesebb barátom. Meg vagyok győződve arról, hogy ez a hölgy, ez az úr és Ponsonby vicomte-ja is arra fog buzdítani, hogy maradj.

Ezzel rámosolygott Imogenre és Hugóra, mire Flavian a szokásosnál is unottabban elvégezte a bemutatási ceremóniát.

Mrs. Parkinson korban közel állhatott Lady Muirhoz, vélte Hugo, bár az idő nem bánt vele olyan kegyesen. Lady Muir, bár valószínűleg elmúlt harminc, még mindig gyönyörű volt, de Mrs. Parkinson csinos külsejét eltörölték az évek. Magasságához képest nagyon is telt volt, és a többletsúly az álla alatt, a keblén és a csípőjén mutatkozott leginkább. Barna haja is elveszítette egykori fényét.

Lady Muir szóra nyitotta a száját. Láthatóan csalódást okozott neki a gondolat, hogy Penderrisben kell maradnia. Nem tudta azonban kifejteni a véleményét, mert kinyílt az ajtó, és belépett a herceg és Jones doktor. George évekkel ezelőtt csábította ide az orvost, amikor megnyitotta az otthonát nemcsak hat barátja, de mások előtt is, akik azonban csak rövidebb ideig tartózkodtak nála. Az orvos azután is itt maradt, egyaránt kezelte a fizetni nem tudó szegényeket és a fizetni képes gazdagokat.

– Megérkezett Jones doktor, Lady Muir – mondta George. – Biztosíthatom önt, hogy ő az orvosok legkiválóbbja. Nyugodtan bízza magát a gondjaira. Imogen kedves, maradjon itt Lady Muirrel, mi pedig átmegyünk a könyvtárba. Mrs. Parkinson, megkínálhatom önt teával és süteménnyel odaát? Nagyon kedves, hogy azonnal idejött Flaviannal.

– Nekem kellene itt maradnom Lady Muirrel – jelentette ki Mrs. Parkinson, de hagyta magát az ajtó felé terelni. – Kegyelmességed, az idegeim teljesen kimerültek, olyan hosszú ideig kellett ápolnom a drága férjemet. Dr. Jones a megmondhatója, hogy Mr. Parkinson halála óta hányszor jártam nagyon közel az idegösszeomláshoz. Nem is bírom elképzelni, hogyan tudnám ápolni megfelelően Lady Muirt az otthonomban, bár ön bizonyára tisztában van azzal, mennyire szeretném őt elvinni innen. Felelősnek érzem magam a történtekért. Ha vele tartottam volna, ha ma reggel nem éreztem volna magam olyan gyengének, tisztes távolságban maradtunk volna Penderristől. Nagyon bosszant, hogy birtokháborítást követett el, bár feltételezem, ezt gondatlanságból tette, és nem szándékosan.

Ezen a ponton George becsukta maga mögött a szalon ajtaját, és elindult lefelé a lépcsőn, karján Mrs. Parkinsonnal. Hugo és Flavian követte őket.

– Örömömre szolgál, asszonyom, ha Lady Muir itt marad, amíg csak nem lesz képes újra járni – mondta George. – Az orvostól tudom, hogy ön teljesen kimerült, miután olyan hűségesen ápolta a férjét hosszú betegsége alatt.

– Igazán lekötelez – felelte Mrs. Parkinson. – Én természetesen naponta meg fogom látogatni Lady Muirt.

– Ezt örömmel hallom, asszonyom – mondta George, és intett a könyvtárszoba ajtajában álló inasnak. – A hintóm a rendelkezésére fog állni.

Flavian és Hugo összenézett, Flavian felvonta a szemöldökét. Felhúzhatnánk a nyúlcipőt, amíg nem késő? – kérdezte a tekintete.

Hugo összeszorította a száját. A gondolat csábító volt, de követte George-ot és vendégét a könyvtárba. Flavian megvonta a vállát, és velük tartott.

– Annyira sajnálom, hogy kihasználjuk kegyelmességed vendégszeretetét – mondta Mrs. Parkinson –, de távol áll a természetemtől, hogy magára hagyjam egy nehéz helyzetben levő barátomat, ezért elfogadom kedves ajánlatát, ha elküldi értem a kocsiját, bár én örömmel jönnék gyalog is ide. Ittlétem alatt egyáltalán nem fogom zavarni sem önt, sem a vendégeit. Én kizárólag Lady Muirhoz jövök látogatóba, és természetesen nem várom el, hogy naponta teával kínáljanak.

Egy szobalány lépett be a könyvtárszobába, és az ablaknál álló nagy tölgyfa asztalra helyezett egy tálcát.

Nem meglepő, gondolta Hugo, hogy Mrs. Parkinson kereste Lady Muir barátságát, hiszen az asszony egy vicomte özvegye és egy gróf testvére. Mrs. Parkinson az ilyesmit láthatóan rendkívül értékelte. Kevésbé volt előtte világos, hogy Lady Muir miért barátkozott ezzel az asszonnyal. A lady olyan benyomást gyakorolt Hugóra, mint aki határozottan rátarti, mondhatni nagyon büszke. Nem melegedett fel iránta, az asszony tagadhatatlan szépsége ellenére sem. Persze az is eszébe villant, hogy képes volt nevetni önmagán, amikor a kérésének engedelmeskedve letette őt a földre. Utána pedig mégis megkérte arra, hogy a karjában vigye tovább. De elveszítette a gyermekét a saját viselkedése, hihetetlen felelőtlensége és a férje gondatlansága miatt. Olyan fajta felső osztályhoz tartozó nő volt, akit a legjobban megvetett. Láthatóan csakis önmagával foglalkozik. És mégis barátkozik Mrs. Parkinsonnal. Talán élvezi, ha imádják és rajonganak érte.

Szegény George-nak kellett viselnie a társalgás minden terhét, mert Hugo rosszkedvűen hallgatott, azt kívánta, bárcsak ne üldögélt volna ennyi ideig azon a sziklán, hanem hamarabb hazatért volna. Flavian a könyvespolcoknál állt, egy kötetet lapozgatott lenéző arckifejezéssel. Ponsonby vicomte-ja általában nagyszerűen tudta kifejezésre juttatni a megvetését, nem volt szüksége hozzá szavakra.

Ez nagyon igazságtalan George-dzsal szemben.

– Már régen ismeri Lady Muirt, Mrs. Parkinson? – kérdezte Hugo.

– Ó, uram! – kiáltott fel az asszony, és letette a teáscsészéjét, hogy ismét keblére szoríthassa a kezét. – Mi egy örökkévalóság óta ismerjük egymást. Ifjú leányként egyszerre vezettek be bennünket a londoni társaságba. Ugyanazon a napon tisztelegtünk a királyné előtt, és mindketten táncoltunk a nagykorúságunk alkalmából adott bálokon. Az emberek kedvesen azt állították, hogy abban az évben a házassági piacon mi ketten voltunk a legkáprázatosabb fiatal hölgyek. Mondhatom, rólam ugyancsak túlzás volt ezt állítani, bár nagyszámú széptevőm akadt nekem is, valójában több, mint Gwennek, bár azt hiszem, ennek az volt az oka, hogy elég volt egy pillantást vetnie Lord Muirra, és máris úgy döntött, hogy az úr rangja és a vagyona érdemes arra, hogy kivesse rá a hálóját. Én magam egy márkihoz vagy egy vicomte-hoz is férjhez mehettem volna, vagy akár egy báróhoz, de akkor beleszerettem Mr. Parkinsonba, és soha, egyetlen pillanatig sem bántam meg, hogy nem volt részem abban a fényes életben, amelyet egy magas rangú, tízezer vagy még több fontnyi évi jövedelemmel bíró úrral kötött házasság jelentett volna. Az életben semmi sem fontosabb a romantikus szerelemnél, még ha csak egy baronet kisebbik fiával is köttetik.

Vajon hogyan halhatott meg Muir? – töprengett Hugo, de nem tette fel az erre vonatkozó kérdést.

Az orvos belépett a könyvtárszobába. Megerősítette Hugo véleményét, hogy a hölgy bokája csúnyán kificamodott, de ő sem találta nyomát törésnek. Mindenképpen az a gyógymód, ha Gwen pihenteti a lábát, és legalább egy hétig nem áll rá.

Úgy látszott, a Túlélők Klubja, még ha ideiglenesen is, egy taggal gyarapodik. George engedett Mrs. Parkinsonnak, hagyta, hogy az elkövetkező néhány napban rájuk erőltesse a társaságát. Lady Muir a házban marad.

A kijelentés után egyedül Mrs. Parkinson tűnt elégedettnek, bár nagy igyekezettel szorította szeméhez a zsebkendőjét, és mély sóhajjal nyugtázta a döntést.

Hugo arra a megállapításra jutott, hogy a legjobb lett volna, ha ma egyáltalán nem megy le a tengerpartra. Az előző esti ugratások éppen elegendő figyelmeztetést tartalmaztak. Úgy látszik, a Jóisten néha élvezi, ha rábólinthat egy tréfára, sőt ha annak egy kis különleges fordulatot is adhat.

Az új ficamot súlyosbította a régi törés, amelyet annak idején nem illesztettek jól össze. Dr. Jones – amikor elmagyarázta Gwennek az állapotát – komoly arccal jelentette ki, hogy szívesen elbeszélgetne azzal az orvossal, aki a bokáját kezelte. Elrendelte, hogy Gwen egy hétig nem állhat talpra, és lehetőleg fekve pihentesse a lábát. Alacsony zsámoly sem jöhet szóba, a lába minimum a szívével legyen egy vonalban.

Bármilyen körülmények között szomorú lett volna ez a diagnózis, még otthon is elviselhetetlen lett volna a gondolat, hogy ilyen sokáig tétlenkedjen. Veránál ugyanez, az asszony és a barátnői társaságában olyan lett volna, mint egy hét a tisztítótűzben. Ugyanakkor még ez a lehetőség is paradicsominak tűnt a valósághoz képest, amellyel szembe kellett néznie. Ezt a hetet, legkevesebb egy hetet, Penderrisben kell eltöltenie Stanbrook hercege vendégeként. Rákényszeríti a jelenlétét egy férfitársaságra – bár van köztük egy nő is –, akik ezelőtt hónapokat töltöttek együtt, amikor a háborús sérüléseikből lábadoztak. A csoport tagjai nagyon közel állnak egymáshoz. Egyikük sem kívánja egy kívülálló jelenlétét, akit nem ismernek, és akinek a sérülése pusztán egy bokaficam.

Ezt valódi lidércnyomásként élte meg.

Megalázottnak érezte magát, erős fájdalmai voltak. Feltámadt benne a honvágy is. Mindenekfelett azonban mérges volt. Haragudott magára, mert továbbment a parton, miután észlelte, milyen nehéz terepen kell járnia, és azért is, hogy a veszélyes ösvényen indult el felfelé. Tudhatta, milyen gyenge a bokája. Jól ismerte a korlátait, és általában óvatosan választotta meg, mit csinálhat és mit nem.

Leginkább azonban Verára haragudott, egyenesen dühös volt rá. Melyik valódi hölgy zárná ki az otthonából azt a barátját, akit könyörögve hívott meg magához, hogy enyhítse a magányát és a gyászát, pusztán azért, mert a barátnője elszenvedett egy kisebb balesetet? Nem éppen az ellenkező módon kellett volna cselekednie? Vera azonban kifejezetten önzően nyilatkozott, láthatóan nem akarta, hogy Gwent az otthonába szállítsák. Eddig igencsak rossz véleménye volt Stanbrook hercegéről, most azonban úgy tűnt, szerfelett fellelkesítette, hogy eljöhetett a címeres hintóval Penderrisbe, a falu lakói szeme láttára. Vera kihasználta azt a lehetőséget is, hogy egy héten át napi látogató lehet a kastélyban, és meg is ragadta az alkalmat. Egyáltalán nem számított neki, mit is érez ez ügyben Gwen.

Gwen a neki kijelölt vendégszoba ágyán heverve dédelgette az érzéseit: a megaláztatást, a fájdalmat és a haragját. Lord Trentham vitte fel a szobába, és miután lefektette az ágyra, csaknem szó nélkül távozott. Annyit kérdezett csak, hogy odavihet-e neki valamit, de közben az arca, a hangja kifejezéstelen maradt, és láthatóan nem várt igenlő válaszra.

Végül is nem volna szabad engednie a csábításnak, gondolta Gwen. Nem kellene minden kellemetlenségért Penderris Hall lakóit kárhoztatnia. Befogadták, és rendkívül kedvesek voltak vele. Lord Trentham szinte a tengerpartról cipelte őt idáig fel, és nagyon finoman húzta le a cipőjét a fájós lábáról. Hideg vizes borogatást készített neki, és akkor illesztette a homlokára, amikor a fájdalom már elviselhetetlenné vált.

Nem szabad idegenkednie tőle.

Csak annyit kívánt, hogy ne úgy bánjon vele, mint egy elkényeztetett, nyűgös iskolás lánykával.

Egy idő után egy szobalány térítette el a gondolataitól. Teát hozott fel, és közölte, hogy őladysége útiládája megérkezett a faluból, és a holmijai a hálószoba melletti öltözőben találhatók.

A szobalány segített Gwennek megmosakodni, és ráadott egy estélyi ruhát. Megfésülte a haját. Amikor elhagyta a szobát, Gwen azon elmélkedett, mi várható még. Kétségbeesetten ragaszkodott a gondolathoz, hogy a szobában maradhasson, és hozzák fel neki tálcán a vacsoráját.

Reményei hamarosan füstbe mentek.

Kopogtak az ajtón, és megjelent Lord Trentham. Hatalmas volt, és meg kellett vallani, pompásan festett a nagyszerűen szabott frakkban. A férfi remekül nézett ki. Nem, ez nem volt igazságos. Gwen arra gondolt, hogy a férfi leginkább büszke harcosnak tűnik. Úgy festett, mint aki számára jelentéktelenek a civilizált élet csip-csup dolgai.

– Készen áll arra, hogy lemenjünk? – kérdezte.

– Én szívesebben maradnék itt, Lord Trentham, nem szeretnék senkit sem zavarni. Ha nem okoz nagy gondot, talán megkérne valakit, hogy hozza fel nekem a vacsorát.

Rámosolygott a férfira.

– Azt hiszem, asszonyom, hogy ez gondot okozna. Engem azért küldtek, hogy vigyem le önt.

Gwen arca kigyulladt. Milyen megalázó! És milyen udvariatlan válasz. Nem tudta volna másképp kifejezni magát? Mondhatta volna például, hogy a jelenléte senkit sem fog zavarni. Még odáig is elmehetett volna, hogy a herceg és a vendégei alig várják, hogy csatlakozzék hozzájuk.

Mosolyoghatott volna.

A férfi az ágyhoz lépett, lehajolt, és felkapta az asszonyt.

Gwen az egyik karját a férfi nyaka köré fonta, és belenézett az arcába, amely zavaróan közel volt az övéhez. Majd ő megmutatja, hogyan kell viselkedni, még ha a férfi nem is képes rá.

– És mit csinálnak önök a találkozójuk alatt? – kérdezte udvariasan. – Felidézik a háborús emlékeiket?

– Az nagy bolondság volna – felelte a férfi.

Vajon mindig ilyen udvariatlan? Vagy egyszerűen csak őt nem képes elviselni, és emiatt nem tud magára erőltetni egy kis udvariasságot? Vissza is vihette volna őt azonnal a faluba, nem kellett volna idehoznia. Láthatóan olyan erős ember, akinek ez a feladat meg sem kottyant volna.

– Akkor hát gondosan ügyelnek arra, hogy ne is említsék a háborúkat? – kérdezte Gwen, miközben a lépcsőn haladtak lefelé.

– Itt mi sokat szenvedtünk, de meg is gyógyultunk. Feltártuk egymás előtt a lelkünket. Hosszú idő után az egyik legnehezebb feladat volt elszakadni innen, talán a legnehezebb egész életünkben. De szükség volt rá, ha azt akartuk, hogy az élet újból jelentsen valamit számunkra. Évente egyszer azonban visszatérünk, hogy lássuk, teljes emberek vagyunk, vagy legalábbis elhitessük magunkkal, hogy azok vagyunk.

Lord Trenthamtől ez igazán hosszú előadás volt, de beszéd közben nem nézett az asszonyra. A hangja szenvedélyes volt, és neheztelő. Megint a nőnek tulajdonított valami rossz szándékot. A hangjában benne volt, hogy Gwen csak egy kényelmes élethez szokott, elkényeztetett úrihölgy, aki valószínűleg meg sem képes érteni a szenvedést, amelyet ő és a társai átéltek. Vagy nem képes megérteni a tényt, hogy a szenvedés sohasem ér igazából véget, és örökre megjelöli a szenvedőt.

Gwen pedig megértette.

Ha egy seb begyógyul, minden helyreáll. A sebesültet teljes értékűnek lehet minősíteni. Ennek így volna értelme. De ő nem gyógyult meg, amikor a törött bokája összeforrt. Rosszul kezelték, rosszul illesztették össze. De akkor sem lett volna belőle többé teljes ember, ha tökéletesen forrott volna össze a csont. Akkor, az esésnél, elveszítette meg nem született magzatát. Még azt is lehet mondani, hogy ő ölte meg a saját gyermekét. Vernon sem lett többé soha az, aki a baleset előtt volt, bár ezen a ponton felvetődik a kérdés: milyen is volt előtte?

Ha valaki egyszer megsérült, azt mindig gyengeség követi, sebezhetőség, még ha vissza is nyeri korábbi erejét – de ártatlanságát soha.

Gwen nagyon is jól megértette, amit a lord mondott.

Trentham bevitte őt a szalonba, és ugyanarra a díványra fektette le, mint korábban. Most azonban a terem nem volt üres. Rajtuk kívül még hat személy tarkózkodott itt. Stanbrook hercege mellett itt volt még Lady Barclay és Ponsonby vicomte-ja is. Gwen egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy neki milyen sebesülése lehetett. Rendkívül csinos volt, fizikailag tökéletes egészségnek örvendett, éppen úgy, mint az óriás termetű, pompás fizikumú Lord Trentham.

A következő úriember esetében jól látható volt a baj. Talpra erőltette magát, amikor Gwen megérkezett, a karjára erősített két botot használva. A botok között természetellenesen állt a két lába, és a testsúlya zömét nyilvánvalóan a karjával tartotta.

– Lady Muir – szólalt meg a herceg a kandalló előtt –, nagyra értékelem, hogy csatlakozik hozzánk. Tökétesen megértem, hogy erőfeszítésre volt szüksége. Örvendek, hogy vendégül láthatom a házamban, bár sajnálom az előzményeket. Remélem, hogy az elkövetkező hét folyamán alkalmam lesz jobban megismerkedni önnel. Remélem, nem habozik, és szól mindenért, amire szüksége lehet.

– Köszönöm – felelte Gwen elpirulva. – Kegyelmességed nagyon kedves.

A férfi szavai rendkívül udvariasak voltak, de a modora merev, távolságtartó, barátságtalan. Legalább azonban udvarias, nem úgy, mint Lord Trentham. A herceg a feje búbjától a lába ujjáig úriember volt, és kivételesen elegáns úriember.

– Ön már találkozott Imogennel, Lady Barclay-vel és Flaviannal, Ponsonby vicomte-jával – folytatta a herceg, és átment a szobán, hogy egy pohár bort töltsön Gwennek. – Engedje meg, hogy bemutassam önnek Sir Benedict Harpert.

A herceg a furcsa lábú férfira mutatott. Magas volt, karcsú, az arca keskeny, szögletes vonásai egykor talán csinosak lehettek, de most hosszú szenvedésről és fájdalomról árulkodtak.

– Lady Muir.

– Sir Benedict – hajtotta meg felé Gwen a fejét.

– És bemutatom Ralphot, Berwick grófját – intett a herceg egy csinos fiatalember felé, akinek az arcán hosszú sebhely húzódott végig. Az asszony felé bólintott, de nem szólalt meg, és nem is mosolygott.

Még egy zord és savanyú férfi.

– Uram – mondta Gwen.

– És bemutatom Vincentet, Lord Darleigh-t – mondta őkegyelmessége.

Kis termetű fiatalember volt, göndör szőke hajú, nyílt, derűs, mosolygós arcú. Gwen még sohasem látott ilyen gyönyörű kék szempárt. Nos, itt van egy férfi, aki majd ifjú szíveket tör össze – gondolta Gwen. A férfinak láthatóan sem teste, sem lelke nem sérült meg. Annyira fiatalnak tűnt, hogy ha a háború alatt valóban tiszt volt, akkor még csak kamasz fiú lehetett...

Valahogyan nem illett bele ebbe a csapatba. Túlságosan fiatalnak látszott, és nem olyannak, mint aki sokat szenvedett.

– Uram – mondta Gwen.

– Lady Muir, a hangjából ítélve ön gyönyörű asszony lehet, és mondták is, hogy az ön külseje illik a hangjához. Nagy örömömre szolgál megismerkedni önnel. Imogen mesélte, önt zavarja, hogy itt kell maradnia, de erre most szükség van. Ma mi küldtük ki Hugót a partra, hogy találjon önre. Kiérdemelt hírneve szerint sohasem vall kudarcot egyetlen küldetésével sem, és ez az alkalom sem volt kivétel. Sikerült egy kivételes szépségű hölgyre találnia.

Gwen hirtelen megrendült, de ennek semmi köze sem volt a beszélő utolsó szavaihoz. Valójában pár percig fel sem fogta, amit hallott. Hirtelen rádöbbent, hogy a lord, akinek gyönyörű két szemébe nézett, valójában vak.

Arra gondolt, hogy az övé a legborzasztóbb sérülés. El sem tudott képzelni rosszabbat annál, mintha valaki elveszíti a szeme világát. A férfi továbbra is lenyűgözően mosolygott. Vajon belül is ilyen derűs tud lenni? Gwen úgy találta, van a lord lényében valami zavaró, a vidám modora ellenére is, most, hogy tudta, milyen csapást mért a férfi életére a háború.

– Ugyan, Vincent, ha Hugo egy vízköpőt hozott volna haza – szólalt meg Berwick grófja –, számodra az sem jelentett volna semmi különbséget.

Lord Darleigh tévedhetetlenül Ralphra irányította a tekintetét, kedvesen mosolygott.

– Valóban nem számított volna, Ralph, nekem elég, ha angyallelke van.

– Ralph, most megkaptad – szólalt meg Ponsonby vicomte-ja.

Gwen csak ekkor fogta fel Lord Darleigh szavait: Ma mi küldtük ki Hugót a partra... Sikerült egy kivételes szépségű hölgyre találnia.

– Lord Trentham értem jött le a partra? – kérdezte az asszony. – De honnan tudhatta, hogy ott leszek? Hiszen én nem is terveztem, hogy arrafelé sétálok.

– Vincent – szólalt meg Lord Trentham –, jobban tennéd, ha lakatot tennél a szádra.

– Már túl késő – mondta Ponsonby vicomte-ja. – Fény derült a titkodra, Hugo. Lady Muir! Hugo, fontos okok miatt, elhatározta, hogy még ebben az évben megnősül. Csak egyetlen p... problémája van, a menyasszony kiválasztása. Ő kétségkívül a legkiválóbb katona, akit a brit hadsereg az utolsó húsz évben produkált. S... sajnálatosan nincs ugyanolyan jó hírneve a szebbik nem l... lelkes rajongójaként. Amikor tegnap este elmagyarázta nekünk a terveit, bölcs emberként hozzátette, hogy nem törekszik valami nagyszerű szerelmi kapcsolatra. Akkor mi azt tanácsoltuk neki, hogy menjen, keressen egy csinos nőszemélyt, mondja el neki, hogy lord, és hogy szinte m... mesésen gazdag, és utána kérje meg a kezét. Megígérte, hogy ma lemegy a tengerpartra, és talál ott egy asszonyt. És íme, itt van ön.

Ha az arca még pirosabb lett volna, bizonyára lángba borul. Minden korábbi zavara és haragja megtetézve tért vissza. Lord Trenthamre nézett, aki mereven, katonásan állt, és láthatóan nem érezte jól magát a bőrében. Az állát felszegte, a szeme villogott.

– Akkor talán Lord Trentham – szólalt meg Gwen – lesz olyan szíves, és tudatja velem itt, a barátai jelenlétében, társadalmi állását és vagyona nagyságát. És kérem, kérje meg a kezemet.

A férfi Gwen szemébe nézett, de nem szólalt meg. Nem is volt rá lehetősége.

– Asszonyom – mondta Lord Darleigh, és ismét a nőre pillantott, bár most a hangja és a tekintete is zavart volt. – Én csak azért beszéltem így, hogy mindenkit megnevettessek. Csak amikor kimondtam a szavakat, akkor döbbentem rá, hogy milyen megbocsáthatatlanul zavarba ejtő lehetett mindez az ön számára. Természetesen tegnap este mi mind csak tréfálkoztunk. Puszta véletlen volt, hogy ön ma a parton járt, megsérült, hogy Hugo önre talált, és felkínálhatta a segítségét. Kérem, bocsásson meg nekem, és bocsásson meg Hugónak. Ő teljesen ártatlan, nem akarta zavarba hozni önt. Csakis az enyém a felelősség.

Gwen a férfira emelte a szemét, és felnevetett.

– Bocsánatot kérek. Nagyon is jól látom a véletlen egybeesés mulatságos oldalát.

Gwen azonban nem volt biztos abban, hogy az igazat mondja.

– Köszönöm, asszonyom. – A fiatal lord hangjából megkönnyebbülés csengett ki.

– Itt az ideje, hogy félretegyük ezt a témát – szólalt meg Sir Benedict. – Ön hol lakik, Lady Muir? Már amikor nem tartózkodik Mrs... Mrs. Parkinsonnál.

– Dorsetshire-ben lakom, Newbury Abbey-ben – felelte Gwen. – Helyesebben az én otthonom az özvegyi lak a parkban, ahol az anyámmal élek. A fivérem, Kilbourne grófja, a családjával a kastélyban lakik.

– Az Ibériai-félszigeten futólag találkoztam vele – mondta Lord Trentham, – bár akkor vicomte rangja volt. Ha jól emlékszem, hajón szállították haza, miután felderítőcsapatával tőrbe csalták a portugál hegyekben, ahol közel volt a halálhoz. Mára már teljesen felépült?

– Jól van – felelte Gwen.

– Kilbourne feleségéről derült ki – kérdezte a herceg –, hogy Portfrey herceg rég elveszett leánya?

– Igen, Lily a sógornőm – válaszolta Gwen.

– Portfrey és én ifjúkorunkban, réges-régen, közeli barátok voltunk – mondta Stanbrook hercege.

– Portfrey a nagynéném férje – tette hozzá Gwen. – Ezek a családi kapcsolatok néha igencsak bonyolultak.

A herceg bólintott.

– Lady Muir – szólalt meg a herceg –, azt hiszem, a legjobb az lesz, ha felmentjük attól, hogy a vacsoraasztalhoz üljön velünk. Tudnék egy zsámolyról gondoskodni, de azt hiszem, az nem volna alkalmas. A jó orvos sziklaszilárdan kijelentette, hogy önnek egy hétig magasban kell tartania a lábát. Ezért ön itt fog vacsorázni. Remélem, nem lesz túl kényelmetlen. Nem fogjuk azonban teljesen magára hagyni. Hugót jelöltük ki, hogy maradjon önnel. Biztosíthatom, hogy nem fogja önt ostromolni a gazdagságáról szóló történetekkel, és nem is fogja megkérni, hogy menjen hozzá, és szerezze meg e gazdagság egy részét.

A herceg mosolya komoly volt.

– Azt hiszem, sohasem fogom megbocsátani magamnak ezt a ballépést – mondta bánatosan Lord Darleigh.

A herceg a karját nyújtotta Lady Barclay-nak, és kivezette a szalonból. A többiek követték. Gwen megfigyelte, hogy Sir Benedict Harper nem vette igénybe a mankói segítségét, bár elég erősnek látszottak, hogy elbírják a súlyát. Ehelyett fájdalmasan, lassan haladt, a botokat csak az egyensúlya megtartására használva.

A vacsorára induló társaság távozása után a szalonban a csend szinte elviselhetetlenül hangossá vált.