DIRK HUSEMANN

A KIRÁLY ELEFÁNTJA

Dirk Husemann

A KIRÁLY

ELEFÁNTJA

A mű eredeti címe

Ein Elefant für Karl den Grossen

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Hungarian translation © B. Szabó Károly

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

B. SZABÓ KÁROLY

A kötetben szereplő arab nevek és kifejezések átírása, magyarázata

DR. SÁRKÖZY MIKLÓS

munkája

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 936 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Juttának

A jó útitársaság lerövidíti az utat

Köszönetnyilvánítás

Az írás a közvélekedés szerint magányos tevékenység. Ez azonban nem igaz. A szerzőt folyamatosan körülveszik a történelem alakjai – mindegyikük valami mást akar, odatolakszik, és közbeszól. Soha nem szakad meg a párbeszéd velük és köztük, még akkor sem, ha már régen elkészült a szöveg, és csukva a jegyzetfüzet. Az összes figura a szívemhez nőtt, és hálás vagyok érte, hogy szóba álltak velem.

A képzeletbeli világon kívül valódi emberek teszik könyvvé a történetet. Andrea Dietrich a Campus Kiadóból és Sabine Niemeier a Bastei Lübbe Kiadóból mutatták meg az utat Abú’l ’Abbásznak a Lübbe Kiadóba. Itt Lena Schäfer előlegezte meg a bizalmat a történetnek, és türelmesen várta, hogy a szerző elvégezze az utolsó simításokat. Hála neki és Stefan Bauernek, a Bastei Lübbe Kiadó szépirodalmi programvezetőjének, a Keletről érkező, hontalan elefánt otthonra talált a könyv keménytáblái között.

Az élettársam, Jutta Wieloch – aki szintén író – kivezette Abú’l ’Abbászt néhány zsákutcából, és segített ihletet nyerni, amíg befejeztem a történetet. Herwig Kenzler barátom kapta meg próbaolvasásra a regény első változatát, és az élmény ellenére arra biztatott, folytassam az írást. Susanne Schulte és Ralf Seiche is átolvasta a szöveget, és olyan helyeken tett építő megjegyzéseket, amelyek másoknak soha nem tűntek volna fel. Különösen igaz ez Michael Alfsra, akinek nagyon sokat köszönhetek, például az elefántürülék szót. Ahhoz, hogy mindenki említésre kerüljön, aki a több mint három év alatt közreműködött a könyv elkészítésében, egy elefánt emlékezőképességére volna szükség.

Köszönöm!

Prológus

Krisztus után 772

A varjú tollait átjárta a füst. A madár pislogva nyújtogatta a nyakát, és az épület romjait kémlelte, a nyílvesszőkkel meg dárdákkal teletűzdelt kunyhókat és az egymásra dobált holttesteket. Miután megbizonyosodott róla, hogy nem fenyegeti veszély, újra a csecsemő felé fordult, amelyre az imént rászállt. A gyermek még élt. Egy takaróba csavarták, csak az arca látszott ki alóla. A sírással mit sem törődve, a varjú belecsípett a gyermek arcába, és félrefordította a fejét, hogy ellenőrizze, vajon a zsákmánya valóban annyira védtelen-e, mint amilyennek tűnt. A csecsemő tágra meredt szeme nedvesen csillogott, és igazi csemegének ígérkezett.

Ekkor a madarat átfúrta egy nyílvessző, és egy gabonáshordón fejezte be az utolsó röptét. Egy vörös hajú nő rohant át a romok között íjjal a kezében, majd a csecsemő fölé hajolt, megvizsgálta, azután felemelte a gyermeket. Mielőtt távozott volna, levette a madár tetemét a hordódongáról. Azután, kezében a gyermekkel és a varjúval, visszavonult egy hosszú épületbe, amely a kunyhók maradványai között állt.

Imma szeme gyorsan hozzászokott a teremben uralkodó félhomályhoz. A faggyúgyertyák árnyékában felismerte a törzs tagjait, férfiakat és nőket, akik a falnak támaszkodtak, és suttogva beszélgettek. Attól féltek talán, hogy kihallgatja őket az ellenség a kapuk előtt?

Néhányan a puszta földön aludtak. Voltak közöttük menekültek más szász falvakból, akik a frankok támadása elől érkeztek Eresburgba. Ha az öreg Drogo jóslata beteljesedik, akkor ezzel csak késleltették a sorsukat. Senki sem éli majd túl sértetlenül ezt az ostromot, mondta a látnok három nappal korábban.

Egy napsugár tört be a füstnyíláson át a terem közepébe. Osnag a fényben fürödve állt a vének előtt, és beszédet tartott. Osnag hozta ránk ezt a háborút, gondolta Imma. A szász herceg önkényesen felvette a Widukind – az erdő gyermeke – nevet, a címet, amelyet a szász törzsek hosszú történelme alatt csak kevesen viselhettek. Ameddig csak a papok vissza tudtak emlékezni – és az ő hagyományaik visszanyúltak abba az időbe, amikor a szent fát ültették –, egyetlen ember sem nevezte magát így. Osnagnak azonban volt hozzá bátorsága.

Ahogyan ahhoz is, hogy fellázítsa a törzseket a frankok ellen. Ezért rombolták le a falvakat, ezért haltak meg a fivéreik és a nővéreik, vagy kerültek rabszolgasorba. Az egykor oly büszke szászok maradéka most összegyűlt az ünnepre, és várta a véget. Osnag azonban még mindig el volt telve magával, és harcra buzdított, mintha mi sem történt volna.

Imma a vének csoportja felé indult, megállt Osnag előtt, és átadta neki a gyermeket. A fejedelem meglepődve nyúlt a csecsemőért.

– Viseld gondját, Osnag! Talán egyszer sikerül megmentened valakit közülünk. – Ezekkel a szavakkal otthagyta a herceget és a véneket. A háta mögött sokatmondó csend támadt.

Elhagyta a termet egy csapóajtón át, amelyen keresztül az állatokat hajtották be. De már hetek óta nem járt erre se disznó, se kecske. A készletek elfogytak, és az éhség mardosta az ostromlottakat. Mielőtt a frankok feltűntek Eresburg előtt, Imma gyapjúruhája majdnem szűk volt rá: az anyag fel is feslett a derekán. Most ugyanabban a ruhában úgy festett, mint egy madárijesztő.

A szászok földjén ragyogott a nyár. Irminsul, a szent fa az égig ért. Hatalmas törzse és terebélyes ágai mindig ámulatba ejtették Immát. Olykor fél napon át a tölgyfa előtt térdepelt, áhítattal szemlélve az istenek hatalmát. Aznap azonban nem vágyott rá, hogy Irminnek hódoljon. Világi vágyak ébredtek benne. Az Irminsul hatalmas törzse mögött egy veremház állt, egy üreg, amelyet tetővel fedtek. Hogy frissek maradjanak, Drogo a föld hűvösében tartotta az Irminnek szánt áldozati adományokat, az almát a szent ligetből és a megszentelt birkák és kecskék bélszínét. A veremház azonban most más célt szolgált.

A lány köszönt a két harcosnak, akik a tető előtt őrködtek, azután el akart tűnni a veremben. Radbert azonban megragadta a karját, és feltartóztatta.

– Imma! Nem engedhetem, hogy újra lemássz a foglyokhoz. Ha a vének megtudják, akkor Widukind fellógat minket egy fára.

– Vittél már ételt nekik? – kérdezte a lány. Érezte, hogy a fejébe száll a vér. – Talán azt akarod, hogy éhen haljanak? Mit gondolsz, mit tesz majd veled Widukind, ha hagyod, hogy az egyetlen zálogunk a frankok királya, Carolus Magnus ellen elpusztuljon ebben a lyukban?

Radbert szorítása enyhült egy kicsit.

– Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy nincs már ennivalónk. Talán mi haljunk éhen, hogy a frankok élhessenek?

Imma az őr orra elé tartotta a varjút.

– Senki sem nyúl hozzá az utolsó aszalt gyümölcsökhöz, Radbert, ne aggódj. Magam gondoskodtam róla.

Látta a sóvárgást a férfi szemében, amikor az megpillantotta a varjút. Az őr egy pillanatra még visszatartotta Immát, azután elengedte.

– Nos, rendben, Saxnotra{1}! De siess. A következő támadásnál a cölöpsornál lesz szükség rád.

Imma beosont a veremházba. A talaj fadeszkáiba egy csapóajtót süllyesztettek, amelyet egy lándzsa zárt le két kenderkötélhurokba dugva. Imma kihúzta a fegyvert, hanyagul félredobta, azután felemelte a csapóajtót. Bent sötét volt. Radbertet bele kellene fojtani egy hordó vízbe, gondolta a lány, az a fajankó már megint elfelejtette kicserélni a faggyúgyertyákat. Megkereste a lámpát, meggyújtotta, azután lement a verembe.

A föld gyomrában hideg volt. A köves talajba egy labirintust vájtak, mintha egy óriási vakond lakna benne. Ebből a labirintusból soha egyetlen idegen sem talált ki. Tökéletes börtön volt.

Az Irminsul földből kimeredő gyökerei kísértetkaroknak tűntek. Imma ezek alapján tájékozódott, szinte mindenkinél jobban ismerte a szent fát. Csak a papok igazodtak el még nála is könnyebben a kolosszusban, amely emberemlékezet óta csak nőtt és nőtt Eresburg mellett. A fa a szászok jelképe volt, és az istenek ünnepnapokon itt szálltak le a földre. Nem csoda, hogy a frankok ki akarták vágni. Ezzel elzárták volna az utat a régi hitvilághoz. És ez a kereszténység diadala is lett volna, azé az új vallásé, amely furamód teljesen lenyűgözte Immát.

– Isaak! – kiáltott bele a lány a sötétségbe, miközben átsuhant a kanyargó folyosókon. – Isaak!

Imma megijedt a csendtől. Talán baja esett Isaaknak? Lehetetlen. Senki sem bántana egy fejedelmi túszt egy ilyen helyzetben.

A lány csak akkor vette észre a halvány fényt, amikor már a fülke előtt állt. Isaak a padlón guggolt, vörös köpenyét kiterítette, és valami csillogó dolog fölé hajolt. Vajon meg sem hallotta a lány közeledését?

– Isaak – szólalt meg újra Imma, és nem csodálkozott volna rajta, ha a férfi fel sem pillantott volna az elfoglaltságából.

Isaak azonban felemelte a fejét. Imma a gyér világítás ellenére a férfi minden arcvonását látta. Fekete haja a vállára lógott, mint a frank nemeseknek. A tartása a lyukban eltöltött hetek ellenére fejedelmi maradt. A keze erős volt, és gyengéd. A szeme zölden ragyogott.

Imma beszívta a dohos levegőt.

– Honnan szereztél gyertyát? – kérdezte.

– Tapló, gyanta és fa. Mindkettőből találni itt lent eleget. Ami nincs – mutatott a férfi egy ezüstveretes erszényre az övén –, azt egy gyakorlatias ember mindig magánál tartja.

Imma elnyomott egy mosolyt, azután a földre helyezte a faggyúgyertyát.

– Itt egy fényesebb gyertya.

– Amióta itt vagy, minden ragyog.

A lány zavartan körülnézett a sötétben. Távolabb, a labirintus többi fülkéjében három másik férfi ücsörgött, és arra vártak, hogy Carolus Magnus kiszabadítsa őket a szászok karmai közül. Imma remélte, hogy ez a nap még messze van.

Megmutatta a férfinak a varjút.

– Nem sok ugyan, de segít valamit. Osnag megvárja, amíg visszatér a követ, mielőtt eldönti, hogy továbbra is itt lent tart benneteket, vagy… – A lány nem fejezte be a mondatot.

– Vagy felszegeztet minket az Irminsulra? Ebben az esetben ez a varjú lesz az utolsó vacsoránk a kivégzés előtt. De ez még várhat. Nézd csak, én is fogtam neked egy madarat.

Azzal a férfi felállt, és valami csillogót tartott a lány felé. Imma felemelte a gyertyát, hogy jobban lássa. Isaak a jobb kezében egy amulettet tartott, amely számtalan drágakőből állt. A kövek mélyvörösen ragyogtak a fénynél. Az amulett madár formájú volt: egy ragadozó madár feküdt a férfi tenyerén. Imma korábban még soha nem látott hasonlót.

A frank férfi a bal keze egyik ujjával megérintette az ékszert, és szétválasztotta. Varázslat?

Imma megértette a dolgot. Isaak előkészítette az ékszert. A férfi tenyerén most már két fél madár hevert, mindkettőnek egy-egy szárnya volt. Isaak bólintott a lány felé, Imma pedig elvette az ékszer egyik felét.

– Nem olyan tápláló, mint a te ajándékod. Viszont tartós. – A frank férfi a tenyerébe szorította az ékszer másik felét.

Imma megoldotta a bőrszíjat, amellyel a haját fogta össze, és az ékszer köré akarta tekerni, Isaak azonban megállította.

– Ez az ékszer nagyon régi. A Merovingok viselték. A törzsedből felismerheti valaki, hogy az ellenség jelét viseled. Rejtsd el! Egyelőre.

– Meddig, Isaak?

A férfi megcsókolta a lányt.

Imma a ruhája egyik zsebébe rejtette az amulettet.

– Kiszabadítalak. Még ma éjjel. Kivezetlek a labirintusból, van egy titkos járat, messze a vártól. Senki sem ismeri, csak a papok és az énekesnők.

– Nem, Imma. Fontos okokból vagyok itt. A követetek csak az életem záloga miatt ment el a királyom táborába. A tárgyalások véget vethetnek ennek a háborúnak, vérontás nélkül. Akkor majd oda mehetsz, ahova csak akarsz.

– Már most is ott vagyok, ahol lenni akarok. – A lány kioldotta a vállán a kapcsot, amely a ruháját tartotta. – Ha pedig nem akarsz elszökni, akkor tudok egy másik lehetőséget. Maradj itt örökre ebben a lyukban, mert akkor velem maradsz. Ameddig csak akarom.

– Ebben a dohos lyukban, örök sötétségben, döglött varjúkat eszegetve? – A férfi elnevette magát. – Való igaz, én is ott vagyok, ahol lenni szeretnék.

Azután eloltotta a gyertyát.

A szászok követe két nappal később tért vissza a frankokkal folytatott tárgyalásokról. A fejét lándzsára tűzték, amelyet éjszaka felállítottak Eresburg keleti kapuja elé. A hóhérai a keresztények szimbólumát vésték az arcára és a homlokára.

Osnag őrjöngött. A szász fejedelem még több beszédet tartott a csarnokban, a vének pedig a kardjukat a pajzsukhoz csapkodva lelkendeztek. Senki sem tudta, miért hiúsultak meg a tárgyalások a frank királlyal. Annyi azonban bizonyos volt, hogy mostantól a fegyverek beszélnek majd.

Imma napnyugtakor odalépett Osnaghoz, amikor a fejedelem épp a csatalovát méregette. Az ostromlottak arra számítottak, hogy a frankok a következő támadáskor minden erejüket bevetik, és megrohamozzák majd a cölöpsort.

– Osnag – szólalt meg Imma. A szász fejedelem ügyet sem vetett rá. – Widukind – próbálkozott újra a lány. Erre a férfi röviden rápillantott.

– Mit akarsz? Újra rendre akarsz utasítani? Ezúttal nem hallja senki. Csak vesztegeted a szavaidat.

Imma a fekete ló kantárját babrálta. A finom gravírozású zabla és a szárkarikák vasból készültek.

– Mi lesz a foglyok sorsa?

– Ma éjjel meghalnak. A frankok csak hajnalban támadnak. Addig lesz időnk feláldozni a foglyokat Irminnek. Ő pedig mellettünk áll majd a csatában.

– Ha életben hagyod a foglyokat, a frankok talán nem mernek ránk támadni.

– Úgy kapják majd vissza az embereiket, ahogyan mi kaptuk vissza a követet. Drogo gondoskodik majd róla, hogy az üvöltésüket az ellenség táborában is meghallják. – A férfi a homlokát ráncolta. – Mit érdekel téged a foglyok sorsa?

Imma megérintette az amulettet a ruhája alatt. Remegett a hangja, amikor válaszolt.

– Nem érdekel a sorsuk. De időben elő kell készülnöm, ha ma éjjel hívjuk segítségül Irmint. Én vagyok az első énekesnő, az én hangomnak kell felkeltenie az istent az álmából. Ezt magad is tudod, nem?

Osnag bólintott.

– Persze, tudom. Menj hát, és készülj fel, ahogyan én is teszem.

Imma elment. Amikor már biztos volt benne, hogy a fejedelem nem látja, olyan gyorsan szaladt a veremházhoz, amilyen sebesen a könnyek csorogtak végig az arcán.

A foglyok eltűntek. Még Radbert sem állt őrt a veremház előtt. Nem volt értelme, hogy a lány újra lemenjen a lyukba. Drogo elvitette a foglyokat, és előkészítette őket a szertartásra.

Imma kétségbeesve tördelte a kezét. Hogyan léphetne az Irminsulhoz a törzs valamennyi tagja előtt, hogy énekeljen, miközben Isaakot a szeme előtt szegezik fel a fára? Hogyan tisztelhetné ezután egyáltalán a szászok istenét? Ha ez az isten megöli Isaakot, akkor neki nincs rá joga, hogy elforduljon Irmintől, és másik istent keressen magának?

Eszébe jutott valami. A fák védelmében átsuhant a szent ligeten az erődítmény végéhez. Itt senki sem őrizte a cölöpsort. Ennek jó oka volt: a támadóknak fel kellett volna mászniuk a meredek sziklafalon, és könnyen prédául estek volna a rájuk zúdított fatörzseknek és az égő nyírfaszuroknak. Tavasszal a sziklákból forrás fakadt, ezt az eseményt a szászok mindig megünnepelték. A víz olykor nyáron is csordogált. Hála ennek a csodának, Eresburg sok holdtöltén át kiállhatta az ostromokat. Ez a jelenség egyidős lehetett a világgal, mert a víznek volt ideje alagutat vájni a sziklában. Ezt az alagutat nem sokan ismerték, főleg nem a frankok. De bármikor tudomást szerezhetnek róla.

Imma letérdelt a bodzacserjék közé, és megtalálta az avarcsomót, amely eltakarta az alagút bejáratát. Azután elkezdte félretolni az ágakat és a fadarabokat. Drogo jóslata valóra válik majd, gondolta: a szászok közül senki sem éli túl sértetlenül az ostromot.

Első fejezet

Krisztus után 802

Az öregasszony éjjel újra vért köpött. A férfi látta a deszkaréseken beszűrődő holdfényben. Az asszony lihegett és köhögött. Néha, amikor a görcsök felébresztették, még a halált is megátkozta.

Thankmar nem bírta tovább Rosvith mellett. Kibontakozott az asszony fullasztó öleléséből, és eltolta magától, halkan, hogy ne vegye észre. A barakk falának cédrusfájába ütközött. Az arcát a falnak nyomta, és hallgatta a többi rabszolga hortyogását, a rongyos ruhájuk suhogását és a láncaik csörgését. Olykor valamelyikük felnyögött rémálmában. Egy aggastyán álmában beszélt.

Nagyjából ötvenen lehettek. Három hete táboroztak Genova kikötői negyedében, amely a Frank Birodalom leghíresebb rabszolgapiacának számított. Az ilyen helyeken nem bizánci selymet vagy szír gyapotot árultak. Senki sem kínált türoszi üvegárut, egyiptomi szantálfát vagy tripoli cukorsüveget. Izzadságszag és kosz, ürülék bűze és kétségbeesés terjengett. A kunyhók előtt tucatnyi fogoly várta a sorsát, amely Arábia izzó kemencéjébe vezeti majd őket. Az arabok sóvárogva várták az északról érkező, világos bőrű rabszolgákat, és csengő dirhemekkel fizettek értük.

A korábbi életükben a rabszolgák lehettek félelmetes kardforgatók, jólelkű papok, kézművesek vagy kereskedők, disznópásztorok vagy termékeny birtokok urai, a nyakkalodában viszont már csak pogányok, kereszteletlenek voltak, akik megtagadták a Megfeszítettbe vetett hitet. Bár az új frank jog tiltotta a rabszolgaságot, de ez csak a keresztényekre vonatkozott. Aki a régi istenekben hitt, az a tömlöcben, a vérpadon vagy egy olyan emberpiacon végezte, mint amilyen a genovai volt.

Rosvith hátulról Thankmar vállára tette a kezét, és újra a forró testéhez húzta a férfit. Az asszony ajkai közül még mindig vöröses hab szivárgott, miközben kezével mohón a férfi testét markolászta. Thankmar lehunyta a szemét, és Saxnothoz könyörgött, hogy végre adja meg az öregasszonynak a halált. Az asszony lihegése és akadozó lélegzete borzalmas szerelmes éneknek hangzott, amelyet csak az új nap zajai nyomtak el.

Az első napsugarakkal együtt felpattant a barakk ajtaja. A nyílásban megjelent Grifo, a rabszolga-kereskedő bikaszerű sziluettje. A férfi övén most is ott lógott a bőrerszénye, amely legalább annyira meg volt tömve, mint a hasa. Morogva kihajtotta a foglyokat a szállásukról, közben kínzással és halállal fenyegette őket, ha nem sikerül hamar vevőt találni rájuk. Az utazás során dél felé többször bizonyította, hogy komolyan gondolja a fenyegetéseit. Ha útközben nem volt az összes rabszolga számára elegendő étel, akkor a foglyokat felsorakoztatta egy kocsikerék mellé. Az első hármat, akik magasabbak voltak a keréknél, lefejeztette, mondván, hogy túl sokat esznek. Thankmar gyűlölte a kopasz rabszolga-kereskedőt, mégis minden reggel alig várta Grifo ébresztését, hogy megszabaduljon az öreg boszorkány öleléséből.

A hőség napok óta hátráltatta az üzletet. Még a forróságban született arabok, a sivatag fiai is óvatosan közlekedtek a máskor nyüzsgő genovai kikötőben. A város szenvedését a leghalványabb szellő sem enyhítette, és a Ligur-tenger fölött úgy izzott a levegő, mint egy tál halászlé felett. A szélcsend a mólóhoz szögezte a hajókat. A szerencsétlen hajóskapitányoknak, akik romlandó árut pakoltak a hajóikra, végig kellett nézniük, ahogyan a rakományuk elrothad. A rakodónyílásokból és a hordókból a romlás bűze áradt, amely a kikötő felett terjengett, és egyetlen széllökés sem űzte el onnan.

Grifo rabszolgái a barakk előtti porban töltötték a napot, ahol az arab ügyfeleknek kellett mutogatniuk magukat. A testük szürke volt a rájuk rakódott portól, a betegség és az éhség pedig a legizmosabbakból is kiszívta az erőt. Alig lézengett pár érdeklődő Grifo áruja előtt. A rabszolga-kereskedő mégsem fáradt bele, hogy hangos, de üres szavakkal dicsérje a rabszolgák kiválóságát.

Szerény volt a kínálat. A tömzsi Odo, egy halász Aremorica partjairól. A nyafogó Grimold, egy pénzváltó Soissons-ból, aki azzal dicsekedett, hogy egyszer személyesen segítette ki a császárt. Werinbert, egy hólyagos kezű akvitán szappanfőző. Ott volt még a kis Bertrada, aki a salzburgi püspök tulajdonában állt, de megszökött, majd elfogták, megvakították és újra eladták, valamint Rosvith, a türingiai boszorkány, akitől mindenki félt a táborban. Grifo rabszolgái között nem voltak erős fickók, akik alkalmasak lettek volna egy arab sejk testőreinek, se tűzrőlpattant nők a háremébe.

Thankmar alig tűnt ki a csapatból. Sötét hajú, vékony, de erős testalkatú legény volt, hosszú végtagokkal. Csak az ormótlan lába zavarta meg a nagyra nőtt, fiatal férfi összképét. A lába természetellenes szögben hajlott befelé, így nem a talpán, hanem a lába szélén járt. Az izomzata olyan pompás volt, mintha egy antik szobrász véste volna kőbe, de a sérült lábán a combjáig puha volt a húsa, és nem volt erő benne.

Órákon át ült a napon, és csodálatos dolgokat alkotott agyagból: emberfejű lovakat, fákból kinövő kardokat, bozontos szakállú, vad arcokat.

Otthon Haduloában, az Elba torkolatánál a fiú majdnem bajba került az ügyes ujjai miatt. A sérült lába miatt nem tudott mezőgazdasági munkát végezni. A szülei és a testvérei táplálták a hosszú telek alatt. A lába ügyetlenségét azonban ellensúlyozta a keze: Thankmar azt a feladatot kapta, hogy égessen agyagot, és készítsen edényeket a családjának – ez a munka rendszerint az asszonyok dolga volt. Ő azonban tehetségesebb volt náluk, és a keze még másra is jó volt. A bicegő fiú ügyes tolvaj lett. Gyakran szökött ki éjszaka, hogy az erdőkön keresztül elsántikáljon a szomszédos faluba. Különleges képességének köszönhetően bejutott a tyúkólakba és a pajtákba, ahol tojást és tejet lopott, anélkül hogy bárki észrevette volna – úgy tűnt, hogy még a marhák és az aprójószágok sem figyeltek fel rá. Gyakran elképzelte, hogy még a róka is irigykedve csodálja őt az avarból. Egyetlen ajtó sem maradt zárva előtte, és amikor reggelente néhány tojást a saját tyúkjaik alá rakott, megkönnyebbült, hogy ő is hozzájárul valamivel a család élelmezéséhez. Az apja, az anyja és a testvérei sem tudták meg soha, hogy egy tolvaj él közöttük. Talán el is kergették volna. Ő is gyakran rosszul érezte magát az éjszakai portyái miatt, de amikor másnap reggel megpillantotta az apja elégedett arcát, amint két tucat tojással a kezében kilépett a tyúkólból, elillant a lelkiismeret-furdalása.

Ezek a napok azonban már régen elmúltak. A keze már egy rabszolga keze, és csak arra jó, hogy céltalanul gyúrja az agyagot. Esténként szétrombolta a műveit, mert nem tudta, kit ajándékozhatna meg velük.

Amikor a nap eltűnt a látóhatáron, a rabszolgák visszahúzódtak a barakkba. Kevés volt a fekhely. Aki későn érkezett, annak állva kellett aludnia, és ez még akkor is elviselhetetlenné tette az éjszakát, ha az ember egy gerendának vagy a deszkafalnak támaszkodott.

Thankmar minden este elveszítette a fekhelyekért zajló versenyfutást, mert maga után kellett húznia a nyomorék lábát. Megpróbált a lába élén menni, hátha így gyorsabb lesz. Üvöltött dühében, de ez sem segített. Nem a nyomorék volta miatt haragudott, a többi fogoly részvétlensége háborította fel.

Rosvith más volt, mint a többiek. Úgy viselkedett vele, mint egy barát, amikor Thankmar először állt tanácstalanul a nyüzsgő barakk közepén. A fiú kétségbeesetten próbált kényelmesen elhelyezkedni állva, és az egészséges lábára helyezte a testsúlyát. De minden igyekezete hiábavaló volt. A lába újra meg újra elgémberedett, és ő rázuhant valamelyik alvóra, amiért ütéseket és káromkodásokat kapott jutalmul. Ekkor észrevette, hogy a barakk másik végéből egy öregasszony integet neki.

– Gyere ide, fiacskám! – károgta Rosvith, és az integető karján úgy mozgott ide-oda a bőr, mint egy zászló a viharban. Thankmar csodálkozott rajta, hogy az öregasszony mellett még van egy szabad hely, de hálásan lerogyott a szalmára, és nem kérdezett semmit.

Már négy hete Rosvith mellett aludt. Az öregasszony sovány teste minden éjjel görcsökbe rándult, és a köhögési rohamok is egyre gyakrabban törtek rá. Thankmar jól ismerte ezt a betegséget: Fenrir farkas, a Midgard kígyó testvére, az istenek nagy ellensége tartotta a markában az öregasszonyt. A tünetek egyértelműek voltak. A bestia Rosvith testében lakott, és ugatva, vonyítva emésztette belülről. Éjszaka Rosvith köhögése és a véres köpet tanúskodott a zsigereiben dúló harcról. Thankmar még soha nem találkozott előtte megszállottakkal, de eszébe jutottak az otthoni történetmesélők, akik borzalmas átváltozásokról számoltak be, férfiakról és asszonyokról, akiknek farkasfejük nőtt, és nem voltak többé emberi érzéseik, egyedül a vérszomj és az ölés vágya hajtotta őket.

Rosvith még nem változott át. De a Thankmar utáni lázas vágyakozása annyira szokatlan volt egy öregasszonytól, hogy csakis a megszállottság jele lehetett. A fiú már az első éjszaka megérezte az asszony kezét az ágyékán. Azután az öregasszony hirtelen leteperte. A szeme izzott a vágytól, reszkető kezével egy tőrt tartott a fiú füléhez. Ostobaság lett volna ellenállást tanúsítania.

Az asszony szinte minden éjjel kínozta. Thankmar a torz lába miatt minden este odakényszerült Rosvith fekhelyére, és a többi fogolytól nem várhatott segítséget. Azok vagy vigyorogva figyelték őket, vagy szemérmesen elfordultak. A fiú egy rabszolga rabszolgája lett.

A penge hatalmat adott az öregasszonynak. Ha a fiú megszerezhetné, akkor az asszony végre békén hagyná. Vajon hogyan csempészte be Rosvith a tőrt a táborba? Hova dughatja el a fegyvert?

Amikor senki sem figyelt oda, Thankmar átkutatta a szalmát, de sohasem találta meg, amit keresett. Csak egyetlen lehetőség maradt: az öregasszony bizonyára a rongyai közé rejtette a tőrt, és napközben is nála volt. Thankmar a megfelelő alkalomra várt, hogy lefegyverezze az asszonyt. Türelmesen hagyta, hogy múljanak a napok, a barakk előtti téren üldögélt, és agyagot formázott, közben a kínzója minden mozdulatát szemmel tartotta.

Ezen a reggelen észrevette, hogy Rosvith egy ember nagyságú agyagkorsónak támaszkodva alszik. Tisztán hallotta az asszony ismerős hortyogását. Ha most odalopakodna mellé, talán sikerülne észrevétlenül megkaparintania a fegyvert. Vajon hol keresse? És mi lesz, ha az öregasszony észreveszi?

Miközben ezen töprengett, a keze között egy emberi alak formálódott a nedves homokból. Összeráncolt homlokkal nézte a művét, majd lágyan végigsimította az apró fejet és a törzs nőies idomait. Egy asszony. Az ujjai megálltak. Egy pillantást vetett Rosvith felé. Kék agyaggyöngyökből készült lánc lógott a nyakában, és eltűnt a melle között. Hát persze! Ennél jobb rejtekhelyet nem is találhatott volna a tőrnek. Thankmar félretolta a figurát, amely szét is esett, a fiú azonban ügyet sem vetett rá. Csak a láncra figyelt Rosvith nyakán. A többi rabszolga bóbiskolt, vagy az árnyékban dolgozott. Senki sem figyelt rá, amikor felállt. Grifót sem látta sehol. Jobban érezte volna magát, ha a kövér rabszolga-kereskedő elfoglalta volna magát valamivel. Ostobaság! A fiú elhessegette az aggódó gondolatait, és Rosvith felé sántikált a forró homokon.

Észrevétlenül odaért az edények, a kannák és a korsók mellé, ahol az alvó Rosvith ült. Négykézláb megkerülte az edényeket. Magában átkozta a beteg lábát, amellyel zajt csapott a homokban. Elrejtőzött egy magas edény mögött, és hallgatózott. A búvóhelye másik oldalán Rosvith hangosan hortyogva aludt. Thankmar óvatosan megkerülte a korsót.

Az asszony szeme zárva volt, az állkapcsa lelógott – valóban aludt. A nyaka körül az agyaggyöngyök minden lélegzetvételre egyujjnyival megemelkedtek. A fiúnak csak oda kellett nyúlnia értük. Hogy megnyugtassa a lázas idegeit, próbált nem gondolni rá, mit tenne vele Rosvith, ha felébredne, és észrevenné a kezét a mellén. A fiú az alvó asszony rebegő szemhéját figyelte. Azután óvatosan kinyújtotta a kezét.

Az ujjai lágy szellőként futottak végig az asszony testén. Megérintette az agyaggolyókat, és óvatosan megemelte az ékszert. Rosvith még akkor sem mozdult meg, amikor a fiú szétszakította a lenfonalat, majd leoldotta a láncot az asszony nyakáról, és kihalászta a rongyos ruhája alól.

A tőr nem volt ott a gyöngyfüzéren. Thankmar meredten bámulta a haszontalan zsákmányt, amely a kezén himbálózott. Mit sem törődve a veszéllyel, hogy esetleg felfedezik, csalódottan felsóhajtott.

– Ügyes voltál, fiú – szólalt meg egy hang a háta mögött, és lassú taps hallatszott.

Thankmar hátrafordult, majd megbotlott a homokban. Két alakot látott pár lépésre. Grifo zsíros koponyája csillogott a napfényben. Mellette egy vékony, ismeretlen férfi állt, aki már túl volt az élete legszebb évein. Az idegen kopasz fejét fehér hajkoszorú díszítette, amely olyannak tűnt, mint egy régóta ki nem igazított tonzúra. Arcvonásai élesek voltak. Világos szemével Thankmarra pillantott.

– Valóságos mestertolvaj – szólt oda az idegen férfi Grifónak, le sem véve a tekintetét a fiúról.

– Mennyire igaza van! – sietett helyeselni a rabszolga-kereskedő. A szájáról nyál csapódott az ősz hajú férfi arcára, de az meg sem rezdült. – Ennek a rabszolgának amúgy is jó a kézügyessége. Valóságos fazekasmester, tehetséges vadászkürtös, tud szőni, ért a kádármesterséghez, az aranyművességhez, magam láttam, amikor egy egész napon át kézen állva járt. Ez kárpótolja a rossz lábáért. Én mondom: ha Nagy Sándornak ilyen ügyes kezű rabszolgája lett volna, hamar kioldotta volna a frígiai csomót, amellyel megkötözték.

Thankmar maga is elcsodálkozott a sokféle tehetségén, de eszébe sem jutott közbeszólni. A szeme sarkából látta, hogy Rosvith megmozdul.

– Ön olyan bizalmas viszonyban van a rabszolgáival, mintha a családja tagjai lennének, és csak kevesen versenyezhetnek az ön tudásával a múlt legendáiról. Legalábbis ami a pontosságot illeti. – Az idegen férfi enyhén meghajolt, és ez elég volt hozzá, hogy Grifo büszkén kipüffessze kövér testét, amely ettől fenyegetően meredt előre. – Tizenkét solidust adok érte – tette hozzá a sovány férfi.

Grifo újra magába roskadt, és a kezével hadonászni kezdett a levegőben.

– Tizenkettőt! Nézze csak meg a csodás tálakat és edényeket, amelyek kikerülnek a keze közül. Nézze csak a fiú szép testét! Bármely fejedelemhez méltó hímringyó válna belőle. Egy font ezüst az ára. Nem kevesebb.

– Nem hiszem, hogy fejedelemnek néznék ki, mégis fejedelmi árat kér. Hogy lehet ez?

A rabszolga-kereskedő egy pillanatra mérgelődni kezdett.

– Ezt a fiút Haduloából hoztam el idáig. Senki sem akarta megvenni. Etetnem kellett. Heteken keresztül. Egy vagyonba került. Egy ló is igénytelenebb, mint ez itt.

Grifo kiköpött, ezúttal szándékosan. A megvetésének zöld színű jele Thankmar lába előtt landolt a homokban.

– Haduloa? Akkor a fiú szász származású. – Az idegen férfi keresztbe fonta a karját a karmazsinvörös brokátból készült ruhája előtt. Thankmarnak feltűnt, hogy az öregember keze remeg. – Ha senki sem akarja megvenni a fiút, akkor bármilyen árral megelégedhet. Miért akarja a kapzsiságával elrontani az üzletet? Tizenöt solidus az utolsó ajánlatom. Csapjon bele!

Grifo az övén lógó erszényt gyűrögette. Felváltva pillantott Thankmarra és a férfi kinyújtott kezére.

Rosvith rikácsoló hangja szakította félbe az üzletelést.

– A nyomorék az enyém. Szerelmet adok neki, erre ő meglopott. Túlságosan veszélyes a közelsége egy olyan finom úrnak, mint amilyen ön. Hagyja meg nekem ezt a tetves gazembert, büntetésül a hálátlanságáért a hasára karcolom majd a nevemet. – Az asszony felállt. Könnyek gördültek végig a barázdált arcán.

Végleg a hatalmába keríthette az őrület. Thankmar semmire sem vágyott jobban, mint örökre itt hagyni ezt a helyet. Ha Grifo nem megy bele az üzletbe, őt teszi majd felelőssé érte – már ha előtte le nem szúrja ez az őrült boszorkány. Most minden rajta múlott. A saját kezébe kell vennie a sorsát.

A tagjai elnehezültek, amikor lábra állt. A vére ólomsúlyú volt. Meg sem hallotta Grifo éles parancsát, hogy maradjon a helyén. Imbolyogva a vörös ruhás férfi elé állt, és a csizmáját bámulta. Grifo újra felüvöltött, de az idegen csendre intette.

– Uram – krákogott Thankmar. Kétségbeesésében elszorult a torka. Nyelt egyet. – Uram, a nevem Thankmar, a fazekas. Igen, szász vagyok. A hazám a hatalmas Albia folyó{2} mellett fekszik, ott, ahol a lápvidék kezdődik. A háború tett rabszolgává. De soha nem harcoltam a frankok ellen. A lábam miatt, tudja? Igaz, hogy alig tudok járni. Már az állás is fáj. De tudok dolgozni. És hűen szolgálnám önt, ha lehetőséget ad rá. Vigyen el innen, uram! Ezen a helyen a halál vár rám.

– Mit érdekelnek engem a vágyaid, rabszolga? Ha a véred vörösre színezné a tengert, nyugodtan átvitorláznék rajta. Az akasztófán, amelyen lógsz, jól szórakoznék egy unalmas úton. Egy rabszolga, aki kérni merészel! Micsoda őrült egy tábor ez! Ráadásul tolvaj is vagy?

– Még soha nem vettem el a másét – bizonygatta Thankmar. Ekkor eszébe jutott a zsákmány, amelyet még mindig a kezében tartott. – Az öregasszony lánca, uram, tévedés volt. – Azzal kérlelő arckifejezéssel az idegen felé sántikált. – Az asszonynál van egy tőr, tudja, és…

Ekkor Grifo ökle lesújtott Thankmar bal szemére, és feldöntötte a fiút, mint a vihar egy korhadt fát. A kereskedő nehezen tudott uralkodni a haragján.

– Bocsásson meg! A fiú még túl fiatal, és nem szokta meg az életet a fogságban. Tizenöt solidust kínál?

– Igen, tizenöt solidust – mormolta a férfi. Az idegen mély levegőt vett, és Grifóra pillantott. Azután megszólalt: – Jobban teszi, ha megöli ezt a szerencsétlent. Szabadítsa meg magát tőle. Ez a szász féreg még rabszolgának is értéktelen. – Azzal indulni készült, majd visszafordult, és odaszólt Grifónak: – Nagy Sándor a gordiuszi csomót vágta szét a kardjával, nem a frígiait. És nem is kötözték meg vele.

Azzal az idegen büszke léptekkel eltűnt a kikötői csavargók között.

A táborra nagy csend telepedett. Grifo hadonászva próbált megkapaszkodni, és érthetetlen szavakat mormolt. Nehezen lélegzett, és a feje bíborvörösre színeződött.

Egyetlen rabszolga előtt sem maradt titokban a kereskedő kínos kudarca. A férfiak és nők, mind az ötvenen, mereven üldögélve várták, hogy rájuk zúduljon a gazdájuk haragja – kővé meredtek, mint egy sereg a túlerőben lévő ellenséggel vívott csata előtt.

Végül Rosvith adott jelet a támadásra. Fogatlan szájából nevetés tört elő, amely megtörte a csendet. Örömtelen kacagás volt ez, a gonoszság rikácsolása. A többi fogoly visszhangozni kezdte. Hirtelen minden torokból felhangzott a gúnyos kánon. Igazi hangzavar tört ki.

– Abbahagyni! – csendült fel Grifo éles hangja. – Azonnal abbahagyni! Rabszolgák vagytok. Az életetek semmit sem ér. Mindenkit megfojtok. – A hangja még élesebbé vált. A nevetés tombolásba ment át.

Ekkor Rosvith odalépett Grifo mellé, és ügyetlenül megtapogatta. A kövér rabszolga-kereskedő megkövülten állt, és a mozdulatlansága még jobban felfokozta a türingiai boszorkány tébolyát. Az asszony egyre gyorsabban ugrándozott a férfi körül, közönséges módon felemelte a rongyait, és vékony lábával dobbantva tovább nevettette a rabszolgákat. Amikor a kezével láthatatlan fonalakat kezdett fonni a levegőben, grimaszokat vágott, köpködött, és átkozni kezdte Grifót, a rabszolga-kereskedő reszketni kezdett, és összehúzta magát.

– Egy fej, egy szem, egy láb. Ennyit ér az élet. – Rosvith ezeket a szavakat ismételgette, mint valami varázsigét, miközben Grifo körül körözött. Valami varázslat volt ez, vagy csak egy őrült dadogása? Nem mutatkozott semmi hatás.

Rosvith tánca ugyanolyan hirtelen ért véget, ahogyan az élete. Grifo ökle kétszer célt tévesztett, azután megragadta az asszony fejét. Amikor eltörte a nyakcsigolyáját, a halk reccsenés elnyomta a rabszolgák zsivaját. A tábor újra elcsendesedett.

Rosvith teste a porba hullt.

Második fejezet

Szellő lebbent át a gyilkos hőségen, belekapott a porba, és felkavarta. Homok szállt Isaak szemébe, aki erre megállt. Mélyvörös brokátkabátja lebegett a szélben. Ezernyi homokszemet érzett a kaftánja alatt, amelyek beleragadtak izzadt bőrébe. Csak egy fuvallat, gondolta. Ám a hőség ellenére reszketett, és a keze is remegett.

Sóhajtva leült a kikötőhely szélére. Csak egy pillanatra, figyelmeztette magát. Azután, ahogy korábban annyiszor, megrohanták az emlékek.

Már több mint fél évszázada tombolt a háború a frankok és a szaracénok között. Kelet és Nyugat küzdött egymással a vallási hatalomért és a világuralomért. Bizánc, a harmadik nagyhatalom, a sok gyenge császár miatt szajhává vált, és annak adta el magát, aki a legtöbbet fizetett. Császár vagy kalifa, Carolus Magnus vagy Hárún al-Rasíd, valakinek győzedelmeskednie kellett a hitért és a területekért vívott küzdelemben. A Pireneusok mindkét oldalán üvöltöző seregek álltak egymással szemben. Ám míg a harcosok alig várták, hogy kardjukat a hitetlenek vérébe mártsák, az uralkodók már belefáradtak a háborúskodásba. Megöregedtek, és elegük lett a csatározásból. Elég a hullákkal borított csatamezőkből, a felégetett falvakból, az üres kincstárból! A teljes figyelmüket az óriási birodalmuk igazgatásának kellett szentelniük, és most szükség volt az oly sokat dicsért bölcsességükre is. A háború volt a legnagyobb ellenségük, a zászlók azonban töretlen erővel lobogtak. Ez előtt az úr előtt még a világ két leghatalmasabb férfija is fejet hajtott. Ha nyíltan adták volna elő a békeajánlatukat, az ellenségeik az udvarban rájuk támadtak volna, mint egy farkasfalka a megriadt bárányra. A fegyverszünet szóba se jöhetett.

Carolus Magnus tette meg az első lépést, és zsidó tanácsadóját, Isaakot Bagdadba küldte egy követség élén. A megbízás kényes természetű volt, és alapjaiban rengethette meg a birodalmat: a császár ajándékot küldött a kalifának. Ajándékot az ellenségnek. Annak az embernek, akiben az egész kereszténység magát az ördögöt látta. Tíz hispániai lovat, egy fríz szövettel megpakolt szekeret és húsz ausztráziai vadászebet kellett észrevétlenül eljuttatni a kalifa udvarába. Ha fény derült volna a küldetés természetére, tisztítótűz söpört volna végig a birodalmon, és a nemrég megszületett Európa a barbár hordák áldozatául esett volna.

Isaak megborzongott, amikor visszagondolt erre az utazásra. A néptelen pusztaságon és az Alpok veszélyes hágóin keltek át, hogy ne keltsenek feltűnést. A kalifának szánt harminc állatot húsz ember kísérte. Theodorik, a hatalmas keleti gót király uralkodása óta nem vergődött át ilyen különös csapat a régi ösvényeken. Csak ritkán találkoztak egy-egy meglepődött paraszttal vagy kíváncsi kereskedővel. Azon kevesek, akik keresztezték az útjukat, az életükkel fizettek, ha a titkos rakományra pillantottak. Egy szakadék mélyén vagy egy lándzsa hegye által végezték.

A barátságtalan Belchen hegyen érte őket a tél. A fagy két héttel korábban köszöntött be a vártnál, és majdnem meghiúsította a küldetést. Az emberek és az állatok tíz napon át kínlódtak a maró széllel, amelytől szinte ráfagyott a bőr az arcukra, a lélegzetük pedig jégkristállyá dermedt.

Végül egy lavina igazi sorscsapást hozott rájuk. A lezúduló hótömeg az utóvédet érte, és öt öszvért lesodort a szurdokba – az állatokkal odaveszett az összes élelmük is. Ettől kezdve nem tágított mellőlük az éhség. A vadászat, a halászat, a bogyók gyűjtögetése – a táplálékszerzés bármilyen módja a fagyos hegyek között – olyan kilátástalan volt, mint a fürdőzés a Szaharában.

Az ezt követő harmadik napon a kutyák megőrültek az éhségtől. Egy észrevétlen pillanatban a kutyafalka lerohanta az egyik hispániai lovat. Ha Radulf bátran nem lépett volna közbe, a békeüzenet nem jutott volna el Bagdadba. Radulf, aki mindig is visszahúzódó és megfontolt volt, habozás nélkül a vicsorgó kutyák közé vetette magát, hogy távol tartsa a lovaktól az éhségtől megtébolyodott állatokat. A kutyák még azelőtt szétmarcangolták, mielőtt a társai közbeavatkozhattak volna. A férfi ugyan szörnyű halált halt, a halála azonban megmentette a többieket, mert a kutyák jóllaktak az áldozat húsából. Otthagyták az értékes lovakat, és annak a veszélye sem állt fenn többé, hogy egymásra támadnak.

A csapat folytatta az útját a jeges szakadékok mentén, az alattomos hómezőkön és a sűrű erdőkön keresztül. Napközben pihentek, és a hosszú éjszakák alatt meneteltek, amikor nem volt olyan nagy a lavinaveszély. Az emberek és a lovak megpróbálták elviselni a szörnyű éhséget. A kutyák azonban a borzasztó eset után két nappal újra megvadultak. A falka fenyegető morgása újabb szerencsétlenséget jósolt.

Túl sok minden forgott kockán. Ha a kutyák lerohanják a lovakat, az a küldetés végét jelenti. Ha egymásra támadnak, akkor is befejeződik a misszió. Ha azonban néhányan meghalnak az emberek közül, és a túlélők az összes állatot sértetlenül Bagdadba szállítják, az jelentős lépés lenne a frankok és a szaracénok közötti béke felé.

Isaak sorshúzást rendelt el. Nagy csapást jelentett számára, hogy Hatto volt az első áldozat. A tanítványa és barátja ott állt a térdig érő hóban, kezében a rövid fadarabbal, és igyekezett összeszedni magát. Némán összeölelkezve búcsúztak el egymástól. Azután Isaak maga sújtott le a kardjával. Hatto már azelőtt meghalt, még mielőtt a földre zuhant. A kutyák azonnal megérezték a vérszagot, és az áldozatra rontottak, mint a sírrablók egy királyi kriptára.

Hatto halálával két napot nyertek. Ezután a friauli Gerbert húzta a rövidebbet. Azután sorjában Aregis, Grimwald és Theodo is az életüket áldozták a kutyákért. A karintiai Bernhard megfagyott egy sziklakiszögellés alatt, Hugo, a kardkészítő pedig nem tért vissza egy felderítőútról. Két nappal később találták meg, kétségbeesésében felakasztotta magát egy fenyőerdőben.

Nem számolták sem a halottakat, sem a napokat. A megmaradt férfiak kizárólag azzal törődtek, hogy az állatok túléljék az utat, és a remény hajtotta őket előre, hogy a Bernina-hegycsoport fehér pusztasága után Lombardia zöld völgyei következnek majd. Amikor felkapaszkodtak az utolsó hegytömbre, a lábuk előtt megpillantották a csillogó Comói-tavat. Majd megőrültek a látványtól. Dagobert és Erik teli torokból nevetve átölelték egymást, és könnyek patakzottak beesett arcukon. Isaak térdre rogyott, és elvágódott a hóban, amelyet ekkor már nem fehér ingoványnak látott, hanem ártatlannak és pihekönnyűnek.

Az Örökkévaló nehéz próbának vetette alá őket, ő pedig, Isaak Kölnből, kivezette a népet Egyiptomból. Ahogyan egykor Mózes kettéválasztotta a tengert, úgy parancsolt Isaak a hegyeknek, hogy hátráljanak meg. Most pedig nyitva állt előttük az út az ígéret földjére. Isaak prófétaként békét hirdet majd az embereknek, és kiűzi a világból az értelmetlen háborút. Az értékes állatok éltek. Dicsőség az Örökkévalónak!

Húsz ember indult útnak. Tizenhét lélek maradt ott a jeges pokolban, a három túlélőt pedig nagyon megviselte az út. Dagobertnek a jobb kezén lefagytak az ujjai. Erik hóvakságot szenvedett, amelyből nem gyógyul meg többé. Egyedül Isaak menekült meg sértetlenül a hideg elől. A lelke megtisztult ugyan, és a kifürkészhetetlen mélységekbe tekintett, a csontjai és az izmai viszont remegtek. Először az éhségnek tudta be az állandó remegést. Miután szállást és ételt kaptak egy hegyi tanyán, arra gondolt, hogy belázasodott.

Két hónappal később célba értek: Bagdadba, a Kerek Városba, a Tigris folyó virágába. Isaak letérdelt Hárún al-Rasíd, a Kelet uralkodója előtt. A kalifa hellyel kínálta a három küldöttet egy díványon, azután köszöntötte őket. Ám a diadal pillanatában árnyék vetült Isaakra. Vihar söpört át rajta. Az egész teste reszketett, olyan erősen, hogy az új arab öltözete zizegni kezdett, a kalifa pedig kérdőn pillantott rá.

Amikor al-Rasíd megszólalt, nem az arab fejedelem búgó hangját hallotta. Az Örökkévaló szólt a kalifa szájából. És az Örökkévaló üvöltött. Isaak zavartan megpróbálta elűzni magától a látomást, és igyekezett megfelelni Hárún al-Rasíd vendégfogadási szertartásának. A mennydörgő hang azonban elkábította. A jelenlévők semmit sem vettek észre.

– Isaak – kiáltotta az Örökkévaló dühösen –, káromoltál engem! – A kiáltás eltompította a férfi érzékeit.

A kalifa végigsimította a szakállát, és a hatalmas hasa előtt összekulcsolta a kezét. Nyilvánvalóan választ várt egy kérdésre, amit azonban Isaak nem értett. A nagyvezír néhány szót sziszegett arabul az uralkodónak.

Isaak felállt. Elöntötte a forróság.

Az Örökkévaló nem hagyta nyugton.

– Mózeshez hasonlóan akarsz leszállni a Sínai-hegyről, mint az új idők hírnöke. A kevélységed azonban elárulja az igyekvésed valódi természetét. Nem próféta vagy, hanem fáraó. Nem a néped vezeted, hanem az üldözőit. Reszkess Urad haragjától, Isaak! Reszkess!

Hirtelen a kalifa arca jelent meg felette. A férfi sötét karikás szeme aggodalommal pillantott rá, és hatalmas szakállának szálai megelevenedtek. Befonták Isaakot, egyre szorosabban, míg teljesen el nem merült a sötétségben.

Két éve volt rá, hogy kiheverje az összeroppanását. Szeretett volna hazamenni, de Hárún al-Rasíd nem sietett a Carolus Magnusnak szánt viszontajándék kiválasztásával. Egy aranyozott asztrolábium a csillagok megfigyeléséhez? Vagy talán egy eleven unikornis? Ötszáz, selyemmel megrakott teve? Esetleg a kalifa kedvenc felesége, aki kiválóan mesélt? Al-Rasíd minden újabb ötletért még jobban lelkesedett, mint az előzőért. Mégsem tudott dűlőre jutni. Csak akkor találta meg a már régóta keresett megoldást, amikor Isaak figyelmeztette, hogy a frank uralkodó ugyan jól kiismeri magát a diplomáciai ügyekben, de az ő ideje is véges.

A kalifa egy szerkezetet rendelt a perzsa matematikusai és mérnökei műhelyéből, amely a vezetékek és csapágyak csodás rendszere révén képes volt mutatni az időt. Egy óra volt az, amelyet a víz ereje hajtott. Tizenkét óra elteltével két golyócska esett egy cintányérra. Az éles hang felébresztett tizenkét bronzlovast, akik kirontottak a kapuikból, és apró fémkardjukat fenyegetően a szemlélő felé nyújtották. Isaak számára nagy rejtvényt okozott ez a csodálatos szerkezet. Ám megértette a nagyszerű gesztust. Mi más lehet méltóbb egy császárhoz, mint maga az idő?

Az Abbászida-uralkodó egy vitorlást ácsoltatott, amely majd felviszi Isaakot az Eufrátesz folyón Aleppó városáig. Onnantól a Földközi-tengeren át folytatódik az utazás, Itália nyugati partja mentén, egészen Genováig. Dagobert és Erik, akik Isaak társaságában érkeztek Bagdadba, ott maradtak a Frank Birodalom állandó követeiként. Helyettük négy arab fejedelmi sarj kapta a megbízatást, hogy biztonságban a császárhoz kísérjék Isaakot az értékes ajándékkal.

Az órán kívül páratlan szépségű, színes szőnyegeket is felrakodtak a hajóra, valamint rézveretű ládákban selyemárut, füstölőket és balzsamokat. Hárún al-Rasíd még egy ajándékot küldött a hajóra.

Valami hatalmasat.

Az éjszaka leszállt Genova városára. A tenger felől még mindig fújt a szél, és megajándékozta a várost a régóta vágyott lehűléssel. Isaak a rakpart szélén ült, a szárazföld és a tenger között. Lábát a kikötőfal alatt bugyogó víz fölé tartotta. Gondolataiba merülve nézte a horizontot. Azután megfogta a ráncos nyaka körül viselt amulettet, amely egy aranyból és nemes gránátból készített, fél ragadozó madarat ábrázolt, és lehunyta a szemét. Gondolatai a tenger felett suhantak, a hullámok habtaréján, át a sivatag dűnéin. Egyszerre úgy érezte, mintha a sötétben ragyogva Bagdad kivilágított tornyai köszöntenék.

{1} A szászok istene. – A szerk.

{2} Az Elba latin neve. – A szerk.