Murakami Haruki

Hallgasd a szél dalát!

Flipper, 1973

Geopen Könyvkiadó

2016

A mű eredeti címe:

KAZE NO UTA O KIKE/HEAR THE WIND SING © 1979 by

Haruki Murakami

1973 NEN NO PINBORU/PINBALL, 1973 © 1980 by

Haruki Murakami

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2016

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2016

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Rácz I. Péter

Fordította: Mayer Ingrid

Borító: Hitka Viktória

Nyomdai előkeszítés: Formula Stúdió

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5331-82-4

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Konyhaasztalregényeim születéséről

Előszó a két kisregényhez

A legtöbb ember – pontosabban a japán társadalom többsége – legelébb elvégzi az iskolát, aztán munkába áll, majd némi idő elteltével megházasodik. Eredetileg én is ekként terveztem. Legalábbis úgy gondoltam, hogy nagy vonalakban biztos így történik velem is. Ténylegesen azonban úgy alakult, hogy először megnősültem, aztán elkezdtem dolgozni, és csak mindezek után sikerült (nagy nehezen) befejeznem az iskolát. Szóval teljesen fordított sorrendben, mint az megszokott.

De hiába nősültem meg, semmi kedvem nem volt elkötelezni magam egy vállalatnál, ezért úgy döntöttem, hogy nyitok egy saját bárt. Méghozzá olyat, ahol jazz szól az ital- és ételfogyasztás aláfestéséül. Ez a rendkívül egyszerű, mondhatni könnyelmű ötlet onnan jött, hogy szerettem a jazzt, és úgy voltam vele, számomra tökéletesen kielégítő, ha reggeltől estig zenét hallgathatok. De mint házas egyetemi hallgatónak természetesen egy vasam sem volt. Így a feleségemmel mindketten vagy három éven át többféle munkát is elvállaltunk, és minden erőnkkel azon voltunk, hogy összegyűjtsük a bár megnyitásához szükséges pénzt. No meg boldog-boldogtalantól kölcsönkértünk. Az így összekapart összegből nyitottunk végül egy bárt Tokió nyugati felén, a külvárosban, Kokubundzsiban (ahol sok a diák). Ez 1974-ben történt.

Akkoriban ahhoz, hogy egy fiatal ember ilyesféle bárt nyisson, nem kellett olyan hatalmas tőke, mint most. Így sokan, akik hozzám hasonlóan nem akartak elmenni egy vállalathoz, nyitottak egy kis üzletet valahol. Kávézót, éttermet, ajándék- vagy könyvesboltot. A miénk közelében is több olyan hely volt, amelyet korosztályos társaink vittek. Még erőteljesen érződött az ellenkultúra utószele, így nem volt nehéz beleütközni a diákmozgalmakból visszamaradt figurákba. Ez volt az az időszak, amikor még volt némi rés a világot működtető fogaskerekek között.

Én pedig az otthonról elhozott régi pianínóm révén hétvégente minikoncerteket rendeztem. Kokubundzsi közelében sok fiatal jazz-zenész lakott, és (feltehetőleg) szívesen jöttek kevés gázsiért is. Sokan közülük mára hírnevet szereztek, és Tokió-szerte beléjük botlom a jazzklubokban.

Hiába foglalkoztam olyasmivel, amit szeretek, meglehetősen sok volt az adósságom, amit nem volt könnyű visszafizetnem. Kölcsönöztem banktól, és a barátoktól is folyton. Volt, hogy sehogyan sem tudtuk összeszedni a havi banki törlesztés összegét, emiatt aztán kétségbeesetten kóboroltunk éjszakákon át a feleségemmel az utcákon, mígnem a járdán észrevettük a valaki által elhagyott bankókat. Nevezhetjük szerencsés csillagállásnak vagy valamiféle gondviselésnek, de pontosan akkora összeg volt a meglelt pénz, mint amire szükségünk volt. Másnap mindenképpen be kellett fizetnünk, ezért úgy éreztük, hogy az életünket mentette meg. (Az én életemben valahogy mindig ilyen különös események történnek a sorsdöntő pillanatokban.) Normális esetben persze el kellett volna vinnünk a rendőrségre, de abban a helyzetben ezt nem engedhettük meg magunknak.

Mindezeken túl azért jól éreztük magunkat – ez az egy biztos. Fiatal voltam, kicsattantam az egészségtől, de mindenekelőtt egész álló nap a kedvenc számaimat hallgathattam, és bár kicsiny, mégis saját birodalmam ura voltam. Nem kellett tömött vonatokon munkába járnom, unalmas megbeszéléseken részt vennem, vagy fejet hajtanom a főnökömnek, akit ki nem állhatok. Ellenben rengeteg érdekes emberrel találkozhattam.

Így történt, hogy a húszas éveim a reggeltől estig tartó fizikai munkáról (szendvicskészítés, koktélkeverés, arrogáns részegek kiebrudalása), illetve az adósságaim visszafizetéséről szóltak. Közben el is kellett költöztetnünk a bárt, mert újjáépítették a házat, ahol működött, így kerültünk a központi részen fekvő Szetagajába. Itt új, tágasabb helyünk lett, elfért a hangversenyzongora is, ám ezáltal ismét csak nőttek a kiadásaink, így az adósságunk is. Nem lazíthattunk.

Visszagondolva arra az időszakra, leginkább csak annyi maradt meg, hogy egyfolytában dolgoztam. Néha megfordul a fejemben, hogy normális esetben az ember húszas évei sokkal szórakoztatóbban telnek, ám nekem sem időm, sem anyagi lehetőségem nem volt úgymond kiélvezni a fiatalságom napjait. Viszont az idő tájt is minden fennmaradó percet kihasználtam, hogy olvashassak. Akármilyen elfoglalt vagy épp holtfáradt vagyok, legyen akármennyire is nehéz a megélhetés, az olvasás a zenehallgatással együtt mindig is a legnagyobb örömeim egyike maradt. És ezt az örömöt senki nem tudta tőlem elvenni.

A húszas éveim végéhez közeledvén lassan a szetagajai bár dolgai is kezdtek elrendeződni. Még mindig maradt valamennyi a tartozásaimból, és hol jobban, hol kevésbé jól ment az üzlet, szóval természetesen még nem dőlhettem hátra, de elérkeztem addig a pontig, hogy ha így folytatom, akkor majd csak lesz már valahogy.

1978 áprilisában egy derűs nap délutánján baseballmeccset néztem a tokiói lakásom közelében fekvő Dzsingú stadionban. A Központi Liga az évi nyitómérkőzése ment, a Yakult Swallows harcolt a Hiroshima Carps csapatával. Délután egykor kezdődő nappali játék volt. Én már akkoriban is Swallows-rajongó voltam, és gyakran tértem be sétáim során a meccsekre.

Megjegyzem, a Swallows akkortájt elég gyenge csapat volt (még a neve, „Fecskék” is azt sugallja), örök B kategóriás, a klub is csóró, és egyetlen jelentős sztárjátékost sem tudtak felmutatni. Magától értetődik, hogy nem is volt túl népszerű. A nyitójáték dacára a szabadtéri lelátó kongott az ürességtől. Elheveredtem, és sörözgetve figyeltem a meccset. Akkoriban a Dzsingú pálya lelátója nem székekből állt, csupán egy füves lejtőből. Az ég gyönyörű derűs volt, a söröm tökéletesen hideg, és a rég nem látott zöld pázsiton élesen rajzolódott ki a fehér labda. A Swallows kezdő ütőjátékosa egy Amerikából érkezett nyúlánk, alig jegyzett játékos, Dave Hilton volt. A negyedik pedig Charlie Manuel. Ő később az Indians és a Phillies vezetőedzőjeként lett híres, de akkoriban nagyon erőteljes, kiemelkedően jó ütőjátékos volt, és a japán baseballrajongók csak Vörös Ördögnek nevezték.

A Hiroshima kezdő dobója, ha jól emlékszem, Szotokoba volt. A Yakultnál Jaszuda kezdett. Az első játékrész második felében Szotokoba első dobását Hilton ügyesen balra pattintotta egy kétbázisos ütéssel. Az ütő és a labda egymáshoz csapódásának kellemesen tompa hangja végigszállt a Dzsingú pályán. Körülöttem szórványos taps hallatszott. És én akkor, bármiféle összefüggés és mindennemű megalapozottság nélkül, egyszer csak rádöbbentem. Hogy „tényleg, talán én is képes lennék regényt írni”.

Még most is emlékszem arra az érzésre. Úgy tűnt, mintha valami lassan szállingózott volna lefelé az égből, és nekem sikerült volna két kézzel elkapnom. Azt ugyan nem tudom, hogy az a valami véletlenül miért éppen az én tenyeremben landolt. Akkor sem tudtam, és most sem. De bármi is legyen az oka, a lényeg, hogy megtörtént. Minek is nevezzem, olyasmi volt, mint valami jelenés. Talán az epifánia szó illik rá a leginkább. Az volt a határkő, ami után egészen más fordulatot vett az életem. Abban a pillanatban, hogy Dave Hilton kezdő ütőjátékosként egy szép, éles, kétbázisos ütést produkált a Dzsingú baseballstadionban.

A meccs végén (amelyet emlékeim szerint a Yakult nyert) vonatra szálltam, és elmentem Sindzsukuig, ahol is írólapokat és töltőtollat vásároltam. Akkoriban még sem az elektromos írógépek, sem a személyi számítógépek nem voltak elterjedtek, így kénytelen volt az ember minden egyes betűt egyenként lekörmölni. Ám ez rendkívül újszerű érzés volt. Emlékszem, majd kiugrottam a bőrömből. Mert magam sem tudtam, mikor fordult elő velem utoljára, hogy töltőtollal írjak bármit is.

Késő este, ahogy végeztem az üzlettel, odaültem a konyhaasztalhoz, és regényt írtam. Mivel ezen a pirkadatig tartó néhány órán kívül lényegében nem volt időm, amivel szabadon rendelkezhettem. Így nagyjából fél évembe telt megírni a Hallgasd a szél dalát! című regényemet. A kézirat első változatának elkészültekor a baseballszezon is a végéhez közeledett. Megjegyzem, ebben az évben a Yakult Swallows, keresztülhúzva a többség számításait, ligagyőztes lett, és legyűrte a hazai meccseken a legjobb dobójátékosokkal rendelkező Hankyu Bravest. Igazán csodával határos, vérpezsdítő szezon volt.

A Hallgasd a szél dalát! nem is annyira regény, inkább a novellához közelítő kisregény. Megírni viszont egyáltalán nem volt könnyű. Ebben persze az is közrejátszott, hogy nem volt szabadon használható időm, de még inkább az, hogy fogalmam sem volt, hogyan is kéne megírni egy regényt. Az igazat megvallva én annyira belemerültem a tizenkilencedik századi orosz regények, illetve az amerikai hard-boiled krimik olvasásába, hogy kortárs japán regény szinte meg sem fordult a kezemben. Így aztán nemcsak azt nem tudtam, hogy miket olvasnak az emberek a mai Japánban, hanem azt sem, hogy miként kellene kinéznie egy japán nyelvű regénynek.

Mindenesetre kigondoltam, hogy nagyjából milyen is lehet, és néhány hónap alatt írtam valamit ennek megfelelően, de aztán visszaolvasva az irományt, még nekem sem tetszett igazából. Formáját tekintve regény volt ugyan, de egyáltalán nem élvezetes olvasmány, és nem akadt benne semmi, ami olvasás után bármi nyomot hagyott volna az emberben. Ha pedig még az is így van ezzel, aki írta, akkor mit érezzen az olvasó? Elszontyolodtam, hogy akkor még sincs tehetségem a regényíráshoz. Normális esetben itt szokás felhagyni a dologgal, csakhogy bennem még mindig élénken vibrált a Dzsingú baseballstadion lelátóján tapasztalt epifánia érzete, ott szorongattam a markomban azt a valamit.

Ha jobban belegondolok, teljesen természetes, hogy nem ment jól a regényírás. Hiszen egyszer sem próbálkoztam még vele korábban, és hogy is fordulhatna elő, hogy az ember az első pillanattól fogva valami nagyszerűt ráz ki a kisujjából. Arra jutottam, talán az a baj, hogy jól megírt regényt akarok csinálni. „Hiába, úgysem tudok jót írni. Akkor pedig miért ne hajíthatnám el az olyan sztereotípiaféleségeket, hogy milyennek kell lennie egy regénynek, vagy mi az irodalom? Miért ne írhatnám le kedvemre és szabadon, amit érzek, vagy ami eszembe jut, úgy, ahogy van?”

Persze nem annyira könnyű leírni „kedvemre és szabadon, amit érzek, vagy ami eszembe jut, úgy, ahogy van”, mint kimondani. Főleg olyasvalakinek, aki addig soha nem írt regényt. Hogy alapjaiban változtassam meg a hozzáállásomat, először is félretettem a töltőtollat és az írólapot. Amíg ezek ott voltak a szemem előtt, rögtön olyan „irodalmian” fogtam hozzá az egészhez. Helyettük viszont elővettem a szekrény mélyéről az angol betűs Olivetti írógépemet. És próbaképpen megírtam a regény elejét angolul. Csak hogy csináljak valamit, ami eltér a megszokottól, bármi is legyen az.

Az én angol fogalmazási képességem persze meglehetősen korlátozott. Kénytelen voltam tehát az adott számú szó, illetve mondatszerkezet használatával létrehozni a szöveget. Nyilván a mondatok is rövidre sikerültek. Akármilyen bonyolult gondolatok lepték is el a fejemet, képtelen voltam ugyanabban a formában kifejezni őket. Muszáj volt beiktatni olyan lépcsőfokokat, mint a mondandóm lehető legegyszerűbb szavakkal való átfogalmazása, a lényeg közérthető parafrázisokba foglalása, a leírások fölösleges fodrainak lefaragása, egész tömör formára hozása és behatárolt keretek közé szorítása. Ettől persze igencsak esetlen szöveg keletkezik. Ám mialatt ily módon megszenvedtem az írással, idővel mégis kialakult valamiféle ritmus a szövegemben.

Mivel gyerekkoromtól fogva úgy telt az életem, hogy Japánban született japánként használtam a japán nyelvet, a saját rendszerem, mint egy zsúfolt raktár, telis-tele van mindenféle japán szóval és kifejezéssel. Ezért amikor meg akarom fogalmazni az érzelmeimet vagy egy helyzetet, ezek a tartalmak annyira nagy hévvel lendülnek mozgásba, hogy előfordul, csődöt mond a rendszer. Ezzel szemben, ha idegen nyelven próbálok szöveget írni, mivel korlátozott mennyiségű szó és kifejezés áll csak rendelkezésemre, ilyesmi nem történhet meg. Így fedeztem fel, hogy hiába korlátozott a szavak és a kifejezések száma, ha eredményesen sikerül őket összekapcsolnom, az új kombináció megfelelő használatával mégiscsak jól ki lehet fejezni az érzelmeimet vagy a szándékaimat. Röviden tehát annyi, hogy semmi szükség bonyolult szavakat felsorakoztatni, vagy gyönyörű, hatásvadász kifejezéseket használni.

Jóval később vettem csak észre, hogy a magyar Agota Kristof írt néhány nagyszerű regényt, amelyekben ugyanilyen hatású nyelvezetet használ. Az 1956-os forradalom idején Magyarországról Svájcba emigrált, ahol félig kényszerűségből franciául kezdett regényt írni. Számára a francia nyelv utólag elsajátított (kikerülhetetlenül megtanulandó) idegen nyelv. Azonban azzal, hogy alkotásra használta fel az idegen nyelvet, sikerült létrehoznia egy saját, új nyelvezetet: rövid mondatok egymásutánjának ritmusa, nem körülményeskedő, egyenes szóhasználat, érzelmektől mentes, pontos leírások. Mindeközben valami nagyon fontos dolog megfogalmazatlanul marad, direkt megbújik a háttérben, rejtélyes hangulat uralkodik. Emlékszem, hogy amikor először olvastam egy regényét, valamiféle nosztalgikus érzés töltött el. Egyébként ő az első francia regényét, A nagy füzetet 1986-ban írta, én a Hallgasd a szél dalát! 1978-ban, tehát hét évvel előtte.

Ahogy felfedeztem az idegen nyelven való írás előnyeit, és a magam módján megtaláltam a szövegírás ritmusát, visszatettem az angol írógépet a szekrénybe, és újra elővettem az írólapokat meg a töltőtollat. Odaültem az asztalhoz, és nekiálltam japánra fordítani azt a nagyjából egy fejezetet, amit angolul írtam. Fordítani, de nem szigorúan szóról szóra, hanem inkább szabadon átültetve. Ettől pedig magától értetődően kirajzolódott egy új stílusú japán nyelvezet. Ami persze egyben az én egyedi nyelvhasználatom is. Amire én saját magam találtam rá. Akkor gondoltam, hogy na, ez az, ezek szerint így kell japánul írnom. Ezt hívják úgy, hogy leesik a tantusz.

Néha megkapom, hogy fordításízűek a szövegeim. Pontosan nem tudom ugyan, hogy milyen is az a fordításíz, de ez bizonyos értelemben igaz, míg másfelől pedig nem. Az első fejezetet valójában, a szó szoros értelmében japánra fordítottam, ezért úgy sejtem, van némi igazság a megjegyzésben, ám ez akkor is csak a konkrét folyamatot érintő kérdés. Nekem akkor csupán egy natúr, fölösleges díszítőelemektől megszabadított, lendületes nyelvezet megtalálása volt a célom. Nem egy eljapántalanított japán szöveget akartam írni, hanem az úgynevezett „regénynyelvtől” minél távolabb eső japán nyelv használatával szerettem volna regényt írni, a saját természetes hangomon. Ezért kellett ilyen radikális lépést tennem. Sarkalatosan fogalmazva akkor számomra a japán nyelv valószínűleg nem volt több, mint egy eszköz céljaim elérésére.

Voltak, akik ezt a japán nyelv megbecstelenítésének tekintették. Csakhogy a nyelv mint olyan igen stabil képződmény, és erejét hosszú történelme támasztja alá. Mindegy, hogy ki hogyan bánik vele, akár kicsit vadul is, nem fordulhat elő, hogy sérül az önállósága. A nyelvben rejlő lehetőségeket minden elképzelhető módon kipróbálni az írók külön bejáratú joga, és ilyen jellegű vállalkozó kedv nélkül nem is születne semmi új. Az én japánom stílusa más, mint Tanidzakié, és Kavabatáétól is eltér.{1} De ez teljesen természetes. Hiszen én Murakami Haruki vagyok, egy önálló író.

A telefonhívás a Gunzó irodalmi magazin szerkesztőjétől, hogy „az ön által beküldött regény, a Hallgasd a szél dalát!, bejutott a kezdő író pályázatunk döntőjébe”, egy tavaszi vasárnap délelőttjén ébresztett. Majdnem egy év telt el a Dzsingú pálya évadnyitó meccse után, és nem sok idő volt hátra a harmincéves születésnapomig. Azt hiszem, már tizenegy óra is elmúlt, de előző nap késő estig dolgoztam, így akkor még nagyban aludtam. Kába voltam, és hiába vettem fel a kagylót, nem jutott el a tudatomig, hogy a hívó fél mit akar nekem mondani. Lévén, hogy nekem még az is teljesen kiment a fejemből, hogy a kéziratot egyáltalán elküldtem a Gunzó szerkesztőségének. Azzal, hogy megírtam és mindenekelőtt rábíztam valakire, az íráskedvem egészen lecsillapodott. Mivel egy hirtelen ötlettől vezérelve vetettem papírra, ami csak eszembe jutott, fel sem merült bennem, hogy egy ilyen írás bejuthat a döntőbe. Még másolatot sem készítettem a kéziratról. Szóval, ha nem jut be a döntőbe, nyilván örökre eltűnt volna (mivel nem adják vissza). És könnyen lehet, hogy én soha többé nem írtam volna regényt. Különös dolog az élet.

A szerkesztő szerint az enyémmel együtt összesen öt írás került be a válogatás utolsó szakaszába. Meglepődtem ugyan, de elég álmos voltam ahhoz, hogy ne érezzem át a dolog súlyát. Kikászálódtam az ágyból, arcot mostam, átöltöztem, és elmentem sétálni a feleségemmel. Amikor elhaladtunk a szomszéd általános iskola mellett, egy postagalambot vettünk észre kuporogni a bokrok árnyékában. Felemelve láttuk, hogy megsérült a szárnya. A lábán egy fémbiléta lógott. Óvatosan tartottam a két kezemben, és elvittem az Aojama-Omoteszandó rendőrfülkéjéig. Mivel az volt a legközelebbi rendőrbódé. Miközben Haradzsuku mellékutcáin gyalogoltam, a sebesült galamb reszketett a kezemben, és éreztem a teste melegét. Derült, kellemes vasárnapunk volt, a környező fák, épületek és kirakatok vidáman csillogtak a tavaszi napsütésben.

Akkor döbbentem rá hirtelen. Hogy biztosan én fogom megnyerni a Gunzó pályakezdő írók díját. És egyúttal regényíró lesz belőlem, méghozzá némileg sikeres. Nagyon beképzelten hangzik, de tény, hogy már akkor biztos voltam ebben. Egészen biztos. Nem is annyira az eszemmel, inkább amolyan megérzésszerűen.

A Flipper, 1973-at a Hallgasd a szél dalát! folytatásaként, a rákövetkező évben írtam. Persze ez is olyan regény, amelyet a bár vezetése mellett, pirkadat táján körmöltem a konyhaasztalnál. Én ezeket a műveimet, szeretettel és némi szégyenérzettel vegyesen „konyhaasztalregényeknek” nevezem. A Flipper, 1973 megírása után nem sokkal rászántam magam, hogy eladjam a bárt, kizárólag az írásból éljek, és belekezdtem az első igazi nagyregényembe, a Birkakergető nagy kalandba. Számomra az a mű jelenti az írói pályafutásom igazi kezdetét.

Viszont ugyanakkor ez a két konyhaasztalregény írói mivoltomnak olyan fontos részét képezi, hogy semmivel sem cserélném el őket. Mint két régi-régi barátot. A jövőben valószínűleg nem fogunk már találkozni és beszélgetni, mégsem fogom őket soha elfelejteni. A maguk idejében mindennél fontosabbak voltak számomra. Biztattak és bátorítottak.

Pontosan emlékszem arra az érzésre, ahogy harmincvalahány évvel ezelőtt azon a tavaszi délutánon, a Dzsingú stadion lelátóján belelibegett a kezembe az a valami, és ugyanúgy benne van a tenyeremben annak a sebesült galambnak a melege, amelyet egy évvel később találtunk, szintén egy tavaszi kora délután a Szetagaja Általános Iskola mellett. És akármikor kezdek gondolkodni a regényírás értelméről, mindig felelevenednek ezek az érzések. Számomra az ilyesféle emlékek azt jelentik, hogy hiszek valamiben, aminek bennem kell lennie, és álmodom a lehetőségekről, amelyeket az a valami ki fog aknázni. Igazán nagyszerű, hogy még mindig maradtak ilyen érzések bennem.

2014. június

{1} Tanidzaki Dzsunicsiró (1888–1965) a modern japán irodalom egyik legnagyobb alakja; Magyarul megjelent könyvei: Egy hibbant vénember naplója (1979); Aki a keserűfüvet szereti (1986); A kulcs (1990). Kavabata Jaszunari (1899–1972) az első Nobel-díjas (1968) japán író. Magyarul olvasható kötetei: Hóország (1969); Kiotói szerelmesek (1974); A tó (1978); Szépség és szomorúság (2004). – a szerk.