Edna W. Vaash

VÉNUSZ ÉRKEZÉSE

Edna W. Vaash

VÉNUSZ ÉRKEZÉSE

VIA KÁRPÁTIA KFT.

© Edna W. Vaash, 2016

© Via Kárpátia Kft., 2016

Minden jog fenntartva.

Kiadta a Via Kárpátia Kft

Felelős kiadó: Via Kárpátia Kft.

Borítóterv: Nagy Balázs

Elektronikus verzió: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-12-6093-9

A történet teljes egészében kitalált, a benne szereplők nem valós személyek.

Az esetleges egybeesés valós személyekkel, vagy valós történésekkel csak a véletlen műve.

Részletek

Huszonhárom évesen kapott behívót a Magyar Honvédségbe, ahol már diplomásként 14 hónapot kellett lehúznia. Előfelvételisként nem volt katona, mint az egyetemista kortársai, hanem már diplomával a zsebében vonult be Marcaliba a Pusztai Pál lövészezredbe. Katonatársai részben 18-19 éves előfelvételisek voltak, akik csak 6 hónapra vonultak, másrészt a társai között voltak két éves szolgálatra behívott sorkatonák is, elsősorban Szabolcs megyéből, de sokan vonultak be a környező somogyi településekről is. A sorkatonák idősebbek voltak, de Karesz ezeken belül is a legidősebbekhez tartozott. Vagány pék srácokkal vonult be együtt, olyanokkal, akik mindenféle tréfákat tudtak, és nem egyszer alkalmazták is azokat a nagypofájú, az eszüket játszó tizedesekkel és őrvezetőkkel szemben. Összevarrták például Juhász tizedes pizsamáját és odavarrták a párnájához. Az esti takarodó alkalmával a tizedes úr csak nem tudta elvenni párnájáról a pizsamáját, majd amikor látta mi az akadály, ékes szabolcsi zsargonnal csak ennyit szólt:

– Hogy …sszátok szájba azt a vén gamót!

De hogy ki és milyen nemű is lehetett az az éltesebb korú gamó, az sose derült ki.

Károly úgy vonult be, hogy komolyabb partnerkapcsolata nem volt. Az első éjszakák nehezek voltak, mert nem szokta meg, hogy fölötte is alszik valaki, aki egész éjjel dobálja magát. A felsőágyas bajtársának nyugtalan alvása miatt úgy mozgott az ágy, hogy képtelenség volt tőle aludni. Korán kelő lévén nem esett különösen nehezére a hajnali félhatos kelés, de a hűvös október végi hajnalon félmeztelenül kimenni a sportpályára, reggeli tornára… hát az bizony megpróbálta tűrőképességét.

– Kajdélje hányom az egész tájsaságot – raccsolta reggelenként Paszternák hadnagy a fenyegetőzését, amikor senki sem csinálta a reggeli torna nehezebb gyakorlatait. – Le fogom vágni a kajdommal a fajkukat! – üvöltötte. Hang a tömegből:

– Kicsojbul a kajdja hadnagy új.

– Ki volt az? – üvöltötte. Erre harmincan feleltek a pékek:

– Jelentem én!

– Majd meglátjuk, mit pofátlankodnak, ha a pajancsnok új ezjedkihallgatásja jendeli ez egész kujva bandát! – és azzal elviharzott, Kareszék pedig rohantak be a körletbe melegedni és visszafeküdni egy kicsit a hajnali sötétben.

Másik jelenet még a kiképzőszázadban. Kareszék már nyolcadik napja nem zuhanyoztak meleg vízben, mert valamilyen oknál fogva a kazán elromlott. Aztán valahogy nehezen, de megjavították, és az udvaron vagy négyszáz újonc állt hosszú, tömött sorban, várva, hogy ötvenesével lezuhanyozhasson végre meleg vízben. Csak nem akart haladni a sor Kareszékkal, mire aztán kiderült, hogy a zuhanyozás el sem kezdődött, mert nincs meg a zuhany öltözőjének kulcsa.

– Nem érdekel! – üvöltötte Kólya hadnagy. – Azonnal lezuhanyoztatja az egész bandát Várkonyi tizedes, különben futira vágom (értsd katonai fegyelmezőtáborba juttatom)!

A derék – egyébként ordító vadállat – Várkonyi kiadta a parancsot az első ötvennek:

– Vetkőzés indul! Mindent letép magáról, irány a fürdő, lépés...in-dulj!

És ötven tök meztelen katona a 4 fokos októberi alkonyban elindult a fürdő felé zuhanyozni. Ez várt mind a nyolc zászlóaljnyi katonára, de a harmadik ötvenes csoporthoz érve elfogyott a meleg víz. Akkorra azonban már Kólya hadnagy úr rég hazament, Várkonyi pedig kiment a laktanyából az állandójával (értsd állandó kimaradási engedélyt igazoló katonakönyv-betétjével). A többi katona így ismét csak hidegben tudott zuhanyozni…

Az emeletes ágynak egyéb kedves következményei is voltak. Karesz az alsó ágyon aludt, fölötte Dózsi, azaz Dózsa Józsi. Dózsi pedáns fickó volt, mert minden este elment zuhanyozni, ha fújt, ha esett. Karesz esténként az ágyban ülve olvasott. Dózsi a zuhanyozáshoz készülődve levetkőzött, és úgy meztelenül megágyazott. Ehhez azonban jól neki kellett dőlnie az ágynak, hogy a takaró távolabbi csücskét is elérje. Ennek következtében Dózsi farka 10 centire himbálódzott Karesz orra előtt.

– Dózsi húzzál el a p…ba, hát nem veszed észre, hogy a számba lóg a f…od?!! – üvöltött Karesz.

– Bocs Karesz, mindjárt kész vagyok – és teljes lelki nyugalommal folytatta a műveletet. Így Karesz felpattant az ágyról, de a fejét jól beverte a felső ágy tartóvasába. Következményként Karesz ismét Dózsi édesanyjának szilárd erkölcseit kétségbe vonó harci üvöltéseket hallatott.

Kareszt a második nyolc hónapra őrmesterré nevezték ki. Ennek az volt az „előnye”, hogy időnként őrparancsnoki szolgálatot is el kellett látnia. A délután négy órai eligazításra nem vitte magával az oldalfegyverét, azaz a pisztolyát, mire az ÜTI (értsd ügyeletes tiszt, minden ügyeletek feljebbvalója) ráüvöltött, mondván:

– Mi van Tatár, maga dárdával adja ma a szolgálatot?

– Főhadnagy úrnak jelentem, hogy pisztollyal – felelt Karesz.

– Akkor hol a pisztolya?! A lába közötti bőrzacskóban?! Azzal egy legyet sem tud lelőni, nemhogy az imperialista betolakodót! Két perc múlva újra itt van a szolgálati fegyverével! Lelépni! – mondta, pedig tudta, hogy az olimpiai bajnok vágtázó, Tommy Smith sem tudna két perc alatt a körletbe érni, nemhogy még vissza is.

Karesz jó öt perc alatt, teljesen kifulladva ért vissza az őrparancsnoki helyére.

Az ÜTI kedves szavakkal honorálta a teljesítményt:

– Reggel jelentkezik ezredkihallgatásra parancsnok úrnál!

– Értettem – harsogta Karesz, de belül röhögött, mert tudta, hogy a parancsnok és stábja az ezredkihallgatás alatt már Kaposváron lesz hadosztály-harcászati gyakorlaton.

Így telt el három nap, és eljött a csütörtök délelőtt, amikor úgy érezte vége az ellenállásának, nincs már a védőbástyái mögött semmilyen muníció, legyőzi őt az érzés, a vágy pusztító-teremtő hatalma. Az is eszébe jutott, hogy a „nem lerohanni” stratégia oltárán már rengeteg áldozatot hozott, az elmúlt három napon a gyomorgörcsöt okozó, feszítő érzésekkel megküzdött, tisztább lett érzelmi háttere, – és ha ezt lehet ilyenkor mondani – tárgyilagosabb, józanabb, tisztább fejjel viszonyult a feltörő érzelmeihez. Egyedül volt az irodájában, Nóra az asszisztense és Varga Béla, akivel együtt intézték a kereskedelmi ügyleteiket, ma Belgrádban tárgyaltak egy délvidéki befektetővel. Így nyugodtan, senkitől sem zavartatva telefonálhatott.

Karesz remélte, hogy a harmincas szám Encié. Fohászkodott egy sort, majd hívni kezdte a számot. Hosszasan búgott a túl végen a telefon, majd üzenetrögzítőre kapcsolt, és a rögzítő Enikő hangján azt mondta:

– Itt a Virgó és Enkeládusz Magyarország Kft, kérem, hagyjon üzenetet.

Karesz nem hagyott üzenetet, de nagy kő esett le a szívéről, hogy rátalált Enci telefonszámára.

Igen ám! De most mi lesz. Most, ha tényleg beszél majd Enikővel, akkor az a cél, hogy elszeresse Balázstól a párját?! Érezte ugyan a kiránduláson, hogy nem tökéletes az összhang Balázs és Enikő között, de az lehetett egy kis mosolyszünet, vagy egy átmenti kis gödör a kapcsolatukban. Karesz komolyan igyekezett venni ezeket az erkölcsi tilalomfákat. Realista és ezoterikus gondolkozása mellett azért vallásos is volt, már csak drága nagyszülei emlékére is tekintettel, akik a lehető legmélyebb hittel gyakorolták református vallásukat.

E sikertelen hívás után egész csütörtök délután vívódott, és nem tudott megállapodni magával, milyen utat is kövessen: a tisztesség, a felebaráti szeretet, a tízparancsolat útmutatásait, vagy szíve és teljes férfi mivoltja izzó parancsát, amely miatt egész héten görcsben van a gyomra.

Az irodájában már éppen összepakolt, hat óra felé járt, amikor megszólalt a mobilja. Egy kissé ismerős számot látott, de hirtelen nem tudta hova tenni.

– Halló tessék – szólt bele.

– Hívtak erről a számról – hallotta Enikő hangját Karesz, akinek majd kifordult kezéből az aktatáska, néhány irat ki is esett belőle.

– Iiigen… őőő, Károly vagyok Tatár Károly, ugye te vagy az Enikő,…akivel kirándultunk múlt szombaton – próbálta iszonyú zavarát leplezni Karesz.

– Én valóban kirándultam, de Önre valahogy most nem emlékezem – volt Enikő válasza.

Karesz megrémült, és hirtelen nem tudott mit mondani, majd a következő mondatot mégis nagy nehezen kinyögte:

– Ön…ön nem Bernát Enikő akivel, meg a … a párjával, Balázzsal szombaton a kiránduláskor beszélgettünk ö-ö egy ö… keveset, vagyis hát… nem is keveset? Tényleg nem emlékszel, illetve nem emlékszik rám? – mondta zavarodottan és kissé már reményét veszítve Károly.

– Hát, most így hirtelen… ne haragudjon … nem is rémlik…

– Jó, hát akkor elnézést, de ha a negyvenhármasok ismét kirándulást szerveznek, talán még találkozhatunk, és akkor esetleg meg fog ismerni, tudja, én vagyok, aki üvegtervezéssel és forgalmazással foglakozom – nyögdécselte Karesz teljes lemondással.

– Hát… – hallgatott egy sort Enci, majd ezt mondta: – Idefigyelj Karesz! Mi a franc tartott ilyen sokáig, hogy méltóztattál végre fölhívni? Egész héten lestem a telefonodat, és csesztél hívni! Azt reméltem, hogy már korábban hívsz, és kedden, de legkésőbb szerdán együtt ebédelünk.

– Te!! – mondta hirtelen megkönnyebbülve Karesz. – Csak kerülj a kezeim közé, majd ezt még visszakapod, hát hogy átvertél!!! Na, megállj! – mondta felszabadult örömmel a férfi, és hozzátette – te egy nagyon veszélyes nő vagy, miért csináltad ezt?

Enci hatalmasakat kuncogott a vonal túl végén, majd így szólt:

– Ma este már nem jó, mert dolgom van, de holnap összefuthatnánk.

– Te Enci! És Bali mit szól, ha te meg én összefutunk egy ebédre – kérdezte aggódva Károly.

– Nem fog neki örülni, de ezzel ne törődj, ez az én dolgom – válaszolta a nő.

– És mi most hogyan fogunk ebédelni, milyen státuszban? Mint két jóbarát? – kérdezte Karesz.

– Igen, mint két jó barát, akiknek rengeteg mondanivalója van egymásnak, például az üvegtervezés, a kereskedelem, a kirándulás, a sport, a Tisza, az ezoterika, a negyvenhármasok, szóval minden, amit szombaton elkezdtünk – volt Enci válasza.

– Nem akarod ebbe Balit is bevonni? – faggatta ismét Karesz.

– Én nem, de ha te akarod, akkor ketten megyünk – kezdett mű-durcázni Enci.

– Ja, nem, csak gondoltam, hogy…

– Ne gondolj semmit! Ha nem úgy akarod, akkor látszat-udvariasságból, vagy látszat-szánakozásból ne ajánlgass hülyeségeket. Mondtam, hogy Bali az én dolgom, illetve a többi a mi dolgunk, Balié és az enyém – tette helyre az ügyet Enci.

– Mondd Enci, szerinted énbennem milyen nyomot hagyott a szombat? – kérdezte Karesz, de azonnal meg is bánta, mert ez nem volt stratégia-konform kérdés, viselkedés. „Ha így folyatod, ez a nemes vad is elijed” – korholta magát a férfi.

– Karesz kedves, majd elmondod, ha akarod, én hagy ne találgassak – felelte kissé fölényeskedve a nő. – Na, holnap egyre meghívlak a telephelyünk melletti Szemerédy sörözőbe. Szuper finom a csirkepörköltjük nokedlivel. Idetalálsz?

– Azt hiszem igen, az ugye valahol Kispesten van – mondta bizonytalanul Károly.

– Talált – mondta Enikő – a Pest az stimmel, csak nem Kispest, hanem Újpest.

– Oké, megtalálom. Akkor a holnapi viszontlátásra. Szia, Enci.

– Szia – mondta Enikő, és kinyomta a telefonját, majd hosszan kibámult irodája ablakából.

Célszerű elidőzni Karesz további emlékein, mert érdemes, bár az hihető, hogy ilyeneket, illetve ehhez hasonlókat szinte mindenki átélt.

Sokat adomáztak Kareszék a gimis osztálytalálkozóikon például Koszinusz tanár úr viselt dolgairól, többek közt arról, az általa konkrétan is viselt kardigánjáról, ami a gimnázium négy éve alatt minden nap és minden órában részét képezte oktatójuk öltözékének. Soha, még az órákon se vette le azt, az amúgy is koszos-szürke színű, kifejezetten trotlis kardigánt, és csak az alatta viselt ingek 8-10 naponkénti cseréjén lehetett nyomon követni az idő lelassult, de folyamatos múlását. Koszinusz, azaz polgári nevén Kis István tanár úr dús, szürke hajának előreeső tincsei néha akkora lendületet vettek, hogy a szemébe is belecsaptak, ekkor vég nélküli szemdörzsölések közepette egrecíroztatta a táblánál felelőket, főleg a lányokat. A tanár úr megrögzött meggyőződése volt, hogy a lányok a négy alapműveleten kívül semmit sem értenek a matematikából. Ezért nekik mindig könnyebb házi feladatot adott, mint a fiúknak, mondván „Az agyilag gyengébbik nem számára a 37. oldalon a 113-as, 114-es és a 115-ös számtanpéldát adom föl otthonra.” A lányoknak ugyanis számtant tanított, a matek csak a fiúk kiváltsága volt. Persze a fiúk között is volt számos olyan, aki teljesen fű volt a matekhoz. Őket mindig azzal fenyegette, hogy „fijam (a „j” megnyomva) neked is szégyenszemre számtanleckét adok föl otthonra, ha nem szeded össze magad, vagy tán te is olyan lágyagyú szintre akarsz kerülni, mint akiknek kettessel kezdődik a személyi számuk?!”

Sosem tudta ezt a kasztrendszert megemészteni Tóth Erzsi, az osztály messze legjobb matekosa, aki még az agyonra menedzselt és a szülei által napi hat-hét óra tanulásra kényszerített Brenner Lacinál (akit Égőnek becéztek) is messze tehetségesebb volt. Erzsi minden mértan (geometria) bizonyításkor azonnal fölfedezett valami párhuzamosságot, hasonlóságot, Thalész, vagy Euler kört, kerületi és középponti szögösszefüggést, szelőtételt, váltószöget, szögfelezőt, vagy húrnégyszöget és hasonlókat, így azután kb. húsz másodperc alatt megadta a makulátlan bizonyítást, nem ritkán két különböző módon is. Erre Koszinusz tanár úr általában azt mondta, hogy „Brenner Laci, te milyen következtetésre jutottál? Helyes az elhangzott okoskodás?” (a világért sem mondta volna sosem azt, hogy „Erzsi bizonyítása”). Mire Brenner, azaz Égő csak annyit nyögött, hogy „Igen Tanár úr”, bár sokszor nem tudta követni Erzsi penge eszmefuttatásait. „Jól van Brenner, ötöst kapsz” szokta volt mondani Koszinusz tanár úr, és különösebb dicsérő szavak nélkül még általában hozzá tette: „Tóth is ötös”.

Aztán ott volt Karesz „kedvence”, Magdi néni, aki magyart tanított nekik. Magdi néni párttag volt ugyan, de lánglelkű hazafiként – suttyomban – már akkor, a 80-as évek második felében tanított nekik Nyírőt, Wass Albertet, meg Szabó Dezsőt, amikor még a nevezettek nevét sem szabadott kiejteni. Lett is belőle balhé! Magdi nénit majdnem kirúgták az iskolából, de valahogy a kerületi pártbizottság egyik humánus tagja azt írta az esedékes pártfegyelmi jelentésében, hogy „Horváth Magdolna elvtársnő az ifjúság szocialista hazafiságra történő nevelése során a kulturális kérdésekben járatlanok számára azt a benyomást keltette, hogy egyes, korábbi, letűnt világok nézeteinek volna valós mondanivalójuk a szocializmust építő társadalmunk számára. E téves, elnagyolt nézetek önleleplező feltárásának reményében, a dorgálás eszközét elegendőnek tartva, a szocialista nevelés elveitől való elhajlás megszüntetését elvárva, a nevezett elvtársnő felfüggesztését tanári állásából nem tartjuk szükségesnek.” Aláírás: Tatár Nagy Sándor, a kerületi pártbizottság agit.-prop. osztályának titkára.

Magdi néni meg volt győződve Tatár Károly és Tatár Nagy Sándor rokonságáról és arról, hogy e feljelentést Karesznek köszönheti, amit minden magyarórán éreztetett is Karesszal. Óráin legalább egyszer – de, ha lehetett többször is – megszégyenítette, cikizte, piszkálta a fiút, aki meglehetős sztoikus nyugalommal tűrte ezt harmadik gimi áprilisáig. A fiú, nem tudván mire vélni az állandó szekálásokat – amik persze Karesz magyar jegyein is meglátszottak (III.-ban 1, 1, 3, 2, 3, 3, 1, 3) – harmadik áprilisában, az április 2-án tartott április 4-i ünnepség után nagy levegőt véve és kiválasztva egy, Magdi néni számára is kedvesnek gondolt témát odalépett tanárához, mondván:

– Magdi néni kérem!

– Mit akarsz Tatár? – mondta a tanárnő fagyosan.

– Olyan szépeket tetszett tanítani nekünk II.-ban Wass Albertről, miért nem tetszik róla mostanában is beszélni? – kérdezte Karesz.

Horváth Magdolna tanárnő feje vörös lett, majd – mint Potrien őrmesternél Rejtő könyveiben – következett a lila szín, végül pedig öt másodperces lélegzetelállás után ezt sziszegte:

– Pimasz, ocsmány kölyök! Még van pofád kérkedni azzal, hogy miattad majdnem kirúgtak?!

Karesz végképpen megzavarodott, mert eddig sem értette a tanárnő neki szóló, mély ellenérzését, de, hogy neki mi köze lett volna a Magdi néni meghurcolásához, ezt már nem tudta épp ésszel fölérni.

– De… de tanárnő ezt nem értem, én…csak

– Legjobb lenne, ha hallgatnál, és húzd meg magad, mert…

– Csak annyit akartam mondani – próbálkozott ismét Tatár Karesz –, hogy Wass Albert, azaz Berti bácsi nagyapám egyik legjobb barátja volt, mielőtt lelőtték őt az oláh vasgárdisták. Én már kiskoromban sokat hallottam Anyuéktól Berti bácsiról. Azért örültem, amikor az órán egy szép tájbemutatást olvasott föl tőle Magdi néni.

Magdi néni a hallottaktól legott elsápadt, és ismét lélegzetvétel-kiesés állt be nála néhány másodpercig.

– Te!...miket beszélsz itt? Ki a te nagyapád? Mit fecsegsz itt az ő barátjáról? – hebegte.

– Igen Magdi néni, Apáék azt is mondták, hogy Berti bácsi anyai ágán még távoli rokonok is vagyunk vele.

 A tanárnőt verejték ütötte ki, és ezt kérdezte:

– Ki neked a Tatár Nagy Sándor?

– Senkim. Sosem hallottam ezt a nevet – válaszolta a fiú.

– Mondd csak Tatár, párttagok a te szüleid – kérdezte súgva Magdi néni, bár tudta a nyilvántartásból, hogy nem azok.

– Nem, Magdi néni kérem. Apám a piaristákhoz járt, de kirúgták, mert egyszer önkielégítésen kapták – mondta alázattal Karesz.

Magdi néni arca megmerevedett, lopva körbetekintett, majd nyelt egyet, végül pedig elfordult, és ott hagyta Kareszt.

Onnantól kezdve Karesz a félévi kettesét az év végére 4-esre javította, és negyedikben magyarból jelesre érettségizett.

Adomáztak Kareszék a gimis találkozón Hellyei Petra tanárnő viselt, azaz viszelt dolgain is, azaz isz. Szegény tanárnő elég pösze volt, bár lehet, hogy direkt csinálta, gondolván, hogy ez is olyan arisztokratikus, mint a raccsolás.

– Borotvász fiam ülj le a szeggedre, mára szem tanultál szemmit, eggyesz! – idézték Petra néni számosz, azaz számos, nevetésre ingerlő mondatából az egyiket.

– Mindjárt fölhívom az igazgatónőt, hogy rázza gatyába ezt a sziszere (értsd sisere) hadat, így az egész társzaszág megbukik még a javítóvizgán isz! – volt egy, számos alkalommal elhangzott, másik aranymondása.

Karesz az első két osztálytalálkozó utáni napokat is felzaklatottan, óriási nosztalgiaérzéssel, feneketlen űrrel a lelkében élte meg. Ekkor Korda Dóra társaságában indult haza a találkozóról. Dóra és Vértesi Ági voltak azok, akikhez a gimiben igen-igen gyengéd szálak fűzték Károlyt. Elsőben Dórának nem tudott (nem is akart) ellenállni, Vértesi Ági pedig harmadikban volt egy, ha nem is reménytelen, de mindenesetre ki (vagy be?) nem teljesedett szerelem.

Az ötéves találkozó után a városligeti padon Karesz és Dóra már közösen megszabadították Dórát a tanga bugyijától, és Karesz finom határozottsággal simogatta Dóra megnyíló résének nedves redőit, rejtelmeit. Dóra rövid hajú, szép szőke lány volt a gimiben, mellei meglehetősen kicsik voltak, de olyan szépen és szívdöglesztően tudott öltözködni, meg úgy általában előadni magát, hogy a várható, sokévi átlag többszörösére rúgott a nála bejelentkező fiúk száma. Dórának Karesz nagyon tetszett elsőben, de akkoriban még nem jutottak el olyan gyorsan addig, hogy lefeküdjenek egymással. Így aztán hol együtt voltak, hol külön, Dóra közben többszörösen is elveszítette „féltve őrzött” szüzességét. Azután eljött a nyári építőtábor, és ott ismételten egymásba esve rájöttek, hogy mindörökre, és csak te, és soha senki más stb. Olyan volt az a 10 nap számukra, mint az álom. Az első napokban cikizték egy kicsit őket, de mindenki láthatta, hogy ez most komoly. Bizony el-eltünedeztek a kukoricacímerezés közben, mellett, helyett, és akkor mindenki tudta, hogy nemsokára pirosló arccal jönnek vissza. Egész augusztus végéig tartott az örökké, de a suli kezdésre valahogy ellobbant a láng.

Az ötéves találkozójuk idején 24 éves fejjel Dóra már mennyasszony volt, de szemmel láthatóan túl korai volt még ez a döntése, mert most az 5 éves találkozó után nem tudott ellenállni kamaszkori szerelmének, a kamaszkori szerelem e kései, és újbóli fellángolásának, a fiatalos, kamaszos, buja emlékeknek, Karesz régen érzett illatának, férfivé erősödött testének. Az eljegyzést Dóra fiúja sürgette, aki akkor már 42 éves volt, és semmi esetre sem akarta elengedni a fiatal nőt, ezért gyorsan összehozott egy 45 fős eljegyzési szertartást.

Karesz az ötéves találkozó idején pedig éppen facér volt, az egyetemi diploma megszerzése előtt, sikeres államvizsgák után járt vele az idő, így bárkit szabadon szerethetett, mint a madár.

S most, az ötéves találkozóról hazafelé tartva itt simogatja a szép egykori osztálytársnőjének, a kamaszkori kedvesének kívánatos combjai között megnyíló, pihés tapintású dombját, és ujjai ügyesen, érzékien kalandoznak az égő arcú, szép női sóhajokat hallató Dóra duzzadt ajkai tájain. Dóra pedig a nyolc évvel ezelőtti hevességgel harapdálta, csókolta Karesz száját, nyakát, és szabad kezének ujjait, miközben a fiú nehezen megnyílni akaró sliccéből kiágaskodó, régről jól ismert tagját markolászta, simogatta.

– Kati, a szobatársam beteg, és hazautazott Pestre… – mondta talányosan a lány.

– Alhatok nálad Enci? – kérdezte feltámadó remegéssel Lubos.

– Igen – válaszolt halkan Enikő. – Gyere, hagyjuk itt őket – és azzal elindult, húzva maga után Lubost ki a klubból. A fiúnak csak annyi ideje volt, hogy odaszóljon Palkónak:

– Ne várjatok, majd jövök.

Palkó gúnyorosan nézett rá, de ezt már Lubomír Petrenák a 21 éves pozsonyi egyetemista nem hallotta, és nem is látta, mert követte Encit izgatott belső várakozással.

Enikő nem gondolkozott, csak érzett. Nem félt, nem mérlegelt, nem hasonlította össze Lubost senkivel. Azt érezte, hogy neki most át kell ölelni azt a fiút, akinek egyénisége, kisugárzása senki eddigi ismerőséhez nem fogható. Hallgatta és érezte a fiút, érezte a belőle áradó nagyszerűséget, az okos tiszta elhivatott szenvedélyt a nemes dolgok iránt. Enikő kettesben akart vele maradni, átkarolni és ismét megcsókolni. Ment határozottan a kolesz felé nem nézett semerre, csak érezte a mögötte lépkedő fiú kezének puha melegét. Ment és hallgatta vissza magában Lubos előbbi szavait, érezte, hogy hozzá beszélt a fiú, neki tartogatta titkait, egyéniségének mélységeit, képességei csodáit. Tetszett neki minden, a fiú kissé hosszú, hullámos, szőkés haja, stílusa, hanghordozása, egyenes, tiszta beszéde.

Fölért velük a lift a hatodikra, kiszálltak, s bár szembe jöttek velük többen is, Enci nem látott senkit, csak ment előre kézen fogva Lubossal a szobája felé. Belépve a sötétbe, becsukta Lubek mögött az ajtót, magához húzta a fiút és szenvedélyesen megcsókolta. Lubos legalább ennyire várta ezt a pillanatot, mert őt is megigézte Enikő tudása, okos, kulturált viselkedése, határozott fellépése a sportcsarnokban, s miden-minden, amit a lány sugárzott. Lubos a beszélgetésük során természetesen férfi módjára megnézte Enikőt, és gyönyörűnek találta. Bár Enci ekkoriban még az egyetemista (főiskolás) lányokra jellemzően meglehetősen topisan öltözködött (szakadt farmer, kockás férfiing), de azért Lubos meglátta benne a bomba alakját, arca meg egzotikus titokzatosságot, de kedves melegséget is sugárzott egyben a fiú számára.

Lubos ezt a férfiinget kezdte lassan remegő kézzel kigombolni. Enci segíteni próbált neki, de csak összegabalyodtak. Nehezen bár, de lekerül a lányról az ing, és közben Lubos is kibújt pólójából. Ismét hosszú csókban forrottak össze, és ekkor már a fiú a mellén érezte Enikő két kemény mellének izgató nyomását. A fiú lassan kihúzta a lány nadrágjába betűrt alsót, és gyengéden átemelte azt a lány keblei fölött. Enci kibújt az alsó pólójából, és érezte, amint a fiú remegő tenyerei alig érintve a bőrét, simogatni kezdték a melleit, kemény, kiemelkedő mellbimbóit.

A lány felsóhajtott, olyan bizsergést érzett a mellében, ami szétsugárzott, és a füléig felhatolt, majd önkéntelenül is a fiú nadrágszíjának csatját kereste, de nem lévén gyakorlata annak kioldásában, felhagyott vele, és alig hallhatóan Lubos fülébe súgta:

– Segíts, kérlek.

A fiú lassan térdre ereszkedett és közben gyengéden végigcsókolta a lány hasát, majd kigombolta farmerjének sliccét, és lassan lefejtette a lány csípőjéről a nadrágját. Előtűnt Enikő halványkék mintás bugyija, mögötte az a titokzatos pihés háromszög, ami megtöltve a bugyit finom párnát képezett. Enci egy gyengéd mozdulattal leállította Lubost, és halkan rebegte:

– Lubos…!

– Igen…? – rebegte vissza a fiú izgatottan.

– Én…én még…szóval… még szűz vagyok – mondta halkan, kissé lehajtott fejjel.

– És ? ….akkor nem akarod velem…? – kérdezte szinte súgva a fiú.

– De…!! Akarom, veled akarom, csak nem tudom, Te akarod-e így?

– Vigyázok, ne félj…! suttogta fölegyenesedve Lubos Enikő fülébe, és gyengéden ajkaival összeszorította a lány bal fülcimpáját.

– Nem félek…, csak nem leszek mindenben ügyes, …..mert….még sosem voltam senkivel.

– Drága, drága Enci… én sem sokat, szóval….csodálatos vagy így, ahogy vagy – mondta és átölelte Enikőt hosszan csókolva, harapdálva ajkait.

Enikő visszacsókolva ismét megpróbálta kibontani Lubos nadrágjának szíját. Most a fiú is segített, így nehezen, de sikerült megnyitni a fiú nadrágját is. Most már a lányon szinte csak egy bugyi volt, a farmerjából még nem lépett ki egészen, de Enci egyre inkább elveszítette a kontrollt, már elöntve a vágytól szorosan magához vonta Lubos idő közben szabaddá vált, meztelen felsőtestét, és érezte a fiú forróságát.

Enikő szenvedélyesen csókolta a fiú nyakát, enyhén szőrös mellkasát. Magába szívta Lubos alig érezhető izzadt testszagát, ami valami illatosító szerrel keveredett. Enci hirtelen megérezte Lubos ágyékának vágyát, a vágyakozó testet. A fiú mintegy válaszként kusza mozdulatokkal kisegítette magát farmerjéből majd az alsónadrágjából, és befúrta merevedő farkát Enci majdnem zárt combjai közé. A lány hamiskás ösztönnel összeszorította combjait, mire Lubos a buja mozdulattól még inkább izgalomba jött, és szenvedélyesen csókolta, szívta, gyengéden harapdálta Enikő bal keblét. Enci remegett a vágytól. Sosem érzett még ilyet, ágyéka, hasa ismeretlen vágyérzetben fürdött, érezte, hogy bugyiját elönti a finom síkos nedv, ezt már nem bírta bugyiban, és ő is gyorsan kibújt még a maradék ruhájából. Lubos megfogta a lány balkezét, és lassan a vágyteli altestéhez vonta. Enci először csak felületesen, nagyon óvatosan érintette meg a fiú szőrös ágyékát, majd egyre merészebben végigsimította a fiú farkát. Nem volt még kezében soha ez a férfitestrész, de most így is megérezte, hogy Lubost bőségesen megajándékozta a természet férfiméretekkel. Kissé el is bizonytalanodott, mert a vaduló vágya fátylán át az agyán átfutott, hogy ez az első együttlét fájni fog neki. De az érzés (nem is gondolat) tovaszállt, és a lány ismét belevetette magát az egyre szenvedélyesebb játékba.

Hosszasan szeretgették, kényeztették egymást az ajtó melletti falrészhez támaszkodva, amikor egyszer csak elindult Enci az ágy felé, és hanyatt végigfeküdt rajta, feltárva, odaadva mindenét a pozsonyi fiúnak. Lubos szenvedéllyel és gyengéden percekig simogatta Encit, majd finoman megfogta bal combját és éreztette Encivel, hogy várja: nyissa ki az ölét. Enikő lassan megnyitotta az utat öléhez, amit Lubos szerelmes vággyal csókolgatott. Enci teljesen elsüllyedt a forgó érzésörvényben, olyan lüktetés és sohasem érzett belső vágy vett rajta erőt, amit semmihez sem tudott hasonlítani. Feküdt hanyatt az ágyon, és várta, hogy megnyíljon a föld, várta, hogy lángolni kezdjen a hasa, ágyéka, öle, várta, hogy elájuljon, de ami jött az nem is ájulás volt, hanem valami az életen, a valóságon és az álmon áttörő vad szédülés. Egyszerre megnyílt a mennyei boldogságérzet a hasában, és akkor ösztönösen magára vonta Lubost, segítve neki megtalálni a lüktető, síkos ajkai között az utat mindkettejük boldog beteljesüléséhez. Egy kis vágásszerű fájdalmat érzett néhány másodpercig, Lubos pedig, aki ugyancsak érezte a finom kis akadályt, lelassult ezért, és óvatosan, gyengéden csókolgatva a lány arcát, ajkait, pici mozdulatokat téve érezte, hogy egyre jobban elmerül a lány izzó, le-föl mozgó ölében. Egyszerre mindkettejükben kirobbant a felfokozott vágy, és hosszas, csak lassan csillapuló, vad táncba kezdett testük, érezve a beteljesülés, az egymást boldoggá tevő, ösztönös mozdulatok eljöttét. Enikő hangja messze hallatszott, de Lubos sem érzett semmi önkontrollt. S ahogy testük, úgy boldog sóhajaik is összefonódtak, majd lassan aléltak, és izmaik fokozatosan elernyedtek. Enci még mindig hevesen vette a levegőt, de érezte, hogy visszatérőben van a földre, valami mennyei friss emlékű, gyönyörű élménnyel. Nem értette, nem elemezte mit érez, csak elengedte magát, és gyengéden simogatta Lubos hosszú haját, másik kezét pedig a fiú hátsóján nyugtatta.

Így feküdtek pár percig, majd Lubos lassan Enci mellé ereszkedett, és ő is hanyattfeküdt. Bal kezének ujjait szorosan összefonta Enikő jobb kezének ujjaival. Enci oldalra fordult, és a félhomályban látta, hogy a fiú hosszan, kitartóan nézi őt. Erre elmosolyodott, és röviden szájon csókolta Lubost. Ő visszamosolygott és megcsókolta Encit.

– Csodával ajándékoztál meg Lubos… – suttogta a lány.

– Csodát kaptam tőled Enikő, tested-lelked csodáját – felelte Lubos. – Most éreztem és most értem meg, milyen is az igazi nő… Azok az üres csitrik, akikkel eddig voltam, valahogy mintha nem is lettek volna, mintha nem is feküdtem volna le velük... Soha nem gondoltam, hogy ez ilyen is tud lenni.

Ahogy kilépett a vadászházi lakosztályában a fürdőszobája medencéjéből megcsörrent a medence túloldalán lévő telefonja (ami természetesen együtt csörgött a zuhanykabin vízhatlan telefonjaival). Gyorsan beburkolta magát a fürdőlepedőbe és a telefonhoz sietett, de az elhallgatott mire odaért. Lehet, hogy Karesz volt, de mindegy, ha fontos, akkor majd hívja a mobilon gondolta, és a panorámatükör elé állt kezében a hajszárítóval. Ekkor azonban halványan úgy hallotta a fürdőszobából, mintha a nappali ajtaján kopogtattak volna. Enci egy kissé bosszúsan az ajtóhoz sietett és még menet közben kérdezte jó hangosan:

– Ki vagy?

– Marci vagyok – hallotta Enikő az ajtón túlról, és most valóban elállt a szívverése.

Enikő az adott pillanatban egyáltalán nem számított semmilyen látogatóra, de Marcira a legkevésbé sem. Bár tudta, hogy egykori szerelme nem adja föl egykönnyen, de úgy érezte, hogy a pár nappal korábbi telefonbeszélgetés során a lehető leghidegebben utasította el a Marci által kért találkozót. Ezek után gyakorlatilag eszébe sem jutott, hogy a férfi ilyen extrém időben és ilyen extrém helyzetben kísérletet tesz a találkozásra.

– Már alszom – rögtönzött Enikő, de érezte, hogy a szíve a torkában dobog, és ismeretlen eredetű remegés lett rajta úrrá egy pillanat alatt – majd,… majd holnap találkozunk, most már aludni akarok – mondta remegő, izgatott hangon.

– Csak egy szóra, hagy beszéljünk Enci, kérlek – erősködött a férfi.

– Marci, hagyj aludni, értsd meg már lefeküdtem – mondta, de érezte, hogy izgalmában felzaklatottságában majdnem sírva fakad.

– Enci ne csináld ezt kérlek! Tűzön-vízen keresztül rohantam le Zsolnáról hegyen, völgyön, zivatarban, hogy ma még lássalak, feltétlenül beszélnünk kell – mondta Marci szinte könyörgőn.

Eni nem tudta hirtelen mit mondjon erre. Ismerte Marcit, és tudta, hogy ez biztosan így volt. Egy pillanatra imponált is neki a férfi fenti mondata. A megdöbbenés, hogy Marci itt áll tőle egy méterre éjnek évadján, még mindig nem oldódott. Aztán összeszedve minden ellenállását így szólt:

– Marci! Én nem kértem, hogy siess ide, értsd meg, aludni akarok, és nem akarok veled hálóruhában beszélgetni. Jó éjt.

– 428 Enci, ha meggondolod, ezen a számon hívhatsz. Ez a folyosón lévő utolsó szoba. 428.

Eni önkéntelenül is ismételgetni kezdte a számot, és egy pillanata már nyúlt is a kilincs fellé, hogy legalább lássa Marcit, és a szemébe mondja, hogy menjen el, de önkéntelenül is felidézte a férfi melegen izzó, ellenállhatatlan, kékszemű tekintetét, és azonnal visszahőkölt tudván, hogy, ha kinyitja az ajtót, már nem biztos, hogy lesz ereje visszacsukni. Ezért ismét összeszedte magát és ezt mondta:

– Nem érdekel Marci a szobaszámod! Értsd már meg, hogy én nem akarok ilyen körülmények között veled találkozni. Holnap a reggelinél találkozhatunk, szia, jó éjt.

– Enci 428, ne feledd, ha mégis – mondta Marci mintegy búcsúzásképpen.

De erre Enikő már nem válaszolt, hanem a falnak dőlt és hangtalanul zokogni kezdett. Percekig nem tudott úrrá lenni külső és belső remegésén. Valami belső fázás is erőt vett rajta. Ő az erős, határozott egyéniség, aki mindig ura az élete helyzeteinek, különösen, ha férfiakról van szó! Igen, de talán Marci az egyetlen…

Lassan összeszedte magát, vett két mély levegőt, fölvetette sötétvörös sörényét, visszaviharzott a fürdőszobába és belenézett a tükörbe. Már smink nélkül volt, de megállapította, hogy azért még így is meg lehet elégedve arca szépségével, bőre feszességével. Kezébe fogta a melleit, egy kicsit megemelte, majd jobbra és balra is elfordulva megnézte azokat. „Még egész jó feszesek” gondolta magában. „Bár már nem olyan kemények, mint akár csak harminc éves koromban voltak.” Majd végigsiklott szemével és kezével a hasán, csípőjén, és az előzőekben leírthoz hasonló következtetésre jutott. Combjain a bőr fényes, még nem ráncos, csak egy-egy kis területen mutatkozott valami kezdődő kékség.

Szembenézett magával, és megkérdezte magától: „tényleg nem akarsz vele beszélni, és nem akarsz meginni vele egy Martinit?

Enci nagyot sóhajtott, majd bizonytalanul fölállt, fölvette a köpenyét, átment a nappaliba. Kinyitotta a zárat és lenyomta a kilincset, majd a résnyire nyitott ajtón kifürkészett, hallgatózott. Sűrű csend honolt a félhomályos folyosón, csak a trófeák misztikus alakjai és árnyékai látszottak a folyosó falain. Enci kivette a kulcsot a zárból, és kilépett a folyosó süppedő, hangelnyelő, halványzöld futószőnyegére. A szíve a torkában dobogott, s mintha egy kémfilm főszereplője lenne, odalapult a falhoz. Tudta, hogy Marci szobája az ötödik beugró. Lassan lopódzni kezdett Marci szobája felé, és minden gond nélkül elérte az első beugrót, majd az ottani ajtóhoz lapult. Semmi zaj. Kikukucskált a beugróból, és ismét osonva elérte a másodikat is. Ez volt a 425-ös szoba. A zárt ajtó mögül távolinak tűnő horkolás hallatszott. Enci visszanézett a saját szobája felé, mintha neszt hallott volna. Húsz másodpercig mereven a falhoz lapult, de nem történt semmi. A szíve majd kiugrott a helyéből.

Ismét kinézet, és lassan, nesztelenül tovasuhant Marci szobája felé. Most kihagyta nagy merészen a 426-ost, és a Marcival szomszédos 427-es ajtómélyedésébe lapult bele. Érzékszervei a végletekig ki voltak hegyezve, hangok és illatok után kutattak, szemei, mint a macskáé, talán a félhomályos sötétségben is minden apró részletet láttak. Éjfél régen elmúlt már, és az évfolyam minden jel szerint mélyen aludt. Enci megpróbálta a Marci szobájából kijövő hang- és szagjeleket fogni, de semmit nem érzett. Percekig megfeszülten figyelt, s mintha távoli zuhanyozás hangját hallotta volna. „Az is lehet, hogy ez Marcitól jön” – elemezte az érzékelteket. Nem mert tovább menni, és érezte, hogy kelepcében van. Továbblépni gyáva, visszamenni pedig ennyi kockázatvállalás után már luxus lenne. Mit tegyen? Érezte, hogy az idő múlásával egyre inkább lebénul, és egyre tanácstalanabbá válik. Aztán megszűntek a zuhanyozás távoli zajai, és még mélyebbé vált a csend. Ismét hallotta a két szobával arrébbi horkolás kiszűrődő neszét. Egy kisebb kattanás hallatszott Marci szobájából, de ez elég volt Enikőnek ahhoz, hogy ismét megrémüljön.

Maga sem tudta hogyan, de a lába egyszerre csak vinni kezdte visszafelé a saját szobája felé. A sietős léptek a vége felé már nesztelen futásba mentek át… 425,… 424,…423. Hazaért, kezében a kulcs. Gyorsan és idegesen becsúsztatta a zárba és megmerevedett. Az ajtóbeugrójában lapulva hallotta, hogy pár szobányival arrébb kattan az ajtózár, azután …

Már Nyitrán túl járt Marci, aki egy hosszú és fárasztó, de örömteli napot töltött Zsolnán. Kétüléses BMW-je 120-140-nel repesztett az augusztusi alkonyban az alig járt országúton. Ebben az irányban még nem épült ki semmilyen autóút. Nyitraivánka, Nagykér, Komját, Baracs, Surány, Érsekújvár, Ógyalla, Bajcs majd Révkomárom. Hányszor, de hányszor megtette ezt az utat az elmúlt nyolc évben, amióta kiderült, hogy egy régebbi, zsolnai kapcsolatából megszületett egy szőke, csöndes, vékonydongájú fiúcska. Marci éppen elmúlt harminckettő, amikor összeakadt Mallorcán egy szlovák lánnyal, akivel a tíznapi ottlétük alatt sülve-főve (de leginkább az elhagyatott sziklás partszakaszon és az ágyban éjjel és nappal) együtt voltak.

A huszonnyolc éves Daniela fülig beleszeretett Marciba, és akkor azt hitte, hogy ez most már mindig így lesz. Romantikus séták, hatalmas szeretkezések, gyertyafényes vacsorák a tenger által körülvett, mesterséges mólók hullámoktól zúgó félhomályában, reggeli úszás a szálloda úszómedencéjében, pompás ebédek a Sola de Marina étterem tengerre nyíló teraszán, apróbb-nagyobb ajándékok, vízi ejtőernyőzés, búvárkodás, napozás a forró finomhomokon meg a napernyők alatt orchatát szürcsölve, jetsky messze bent az azúrhorizont párásan elomló kékségében. És az esti, fantasztikus hangulatú diszkó a tizenhat emeletes Manotel del Toro luxusszálló legfölső emeletén, a csillagok között a holdfény ezüstösen remegő, lágy ölén. A szép tejföl szőke Daniela a végletekig el volt varázsolva, soha ilyen férfivel nem volt dolga, soha ilyen élmények nem érték, most érezte meg, hogy milyen is lehet az élet. Pedig Marci nem ígért neki semmit, ki nem ejtette a száján, hogy „szeretlek”, vagy „I love you”, vagy „som do teba zamilovany”. Igaz Daniela sem mondta Marcinak egyszer sem, hogy szereti, de minden mozdulata, pillantása arról szólt, hogy szerelmes, és olyan belső tűz égeti, amihez foghatót még sosem érzett.

Marci szintúgy csodásan érezte magát, de ő az életében már legalább hat-nyolc ilyen szép nyári vakációt végigélt. Járt Curaçaón, Arubán, Palauban, kétszer a Szantorin szigeteken, és persze Tenerifén.

Tetszett neki a szlovák lány, akit már az első nap délelőttjén kiszúrt a partot ellepő, szebbnél szebb fiatal nők közül. Úgy hozta a sors, hogy az egyedül napozó Marci mellett volt közvetlenül a röplabda pálya, és délelőtt tíz után egy hatalmas röpi csata kezdődött két vegyes csapat között.

Huszonöt-harmincöt év közötti férfiak és nők játszottak, hallhatóan egy szlovák csoport tagjai, mert egy angol úriemberen kívül nem volt más a csapatokban, csak szlovákok. (Az angol Brianról onnan lehetett tudni, hogy úriember, hogy minden pont után egy „Ou, that was excellent”, vagy „That was a lovely hit” kiáltással dicsérte mind a saját csapatának, mind az ellenfélnek a játékosait.) Marci kissé irigykedve figyelte a röplabdázókat. Ő maga, bár majd száznyolcvanöt centi magas volt, nem volt igazán jó ebben a sportban, de azért ha kellett, elég jókat, főleg fineszeseket ütött. Ahogy követte a mellette folyó meccset, feltűnt neki egy kidolgozott, kifejezetten szép izomzatú, sudár, szőke lány, aki szemmel láthatólag érezte és tudta a játék fortélyait. Gyönyörűen, magasra emelkedve, szinte bumeráng alakban hátrahajolva és hátradobva balkezét a megfeszülő testének minden izomerejével és lendületével vitte be egymás utáni lecsapásaival a pontokat. Lehetett vagy száznyolcvan centi, és zsírnak még a hírmondója sem volt a testén. Izmos feneke, karcsú teste és a példás, atlétikusan szép izomzata ámulatba ejtette Marcit (is).

Már az első játszma vége felé tartottak, amikor az egyik szlovák srác olyan szerencsétlenül ért földet (homokot) egy felugrás után, hogy a teste alá fordult a bokája. A fájdalmas baleset után nyilván nem folytathatta a játékot, így a közeli nézőseregből ketten betámogatták őt a szállodába. Marci hirtelen mozdulattal fölkelt, és angolul megkérdezte a hozzá közelálló, kissé elhízott, vörös hajú fiút, hogy beszállhat-e játszani. A többiek öt másodperc tanakodás után igent mondtak, és így Marci beállt a szőke lányék elleni csapatba.

A kezdeti elfogódottság után Marci egyre jobban belelendült, és több pontot is szerzett csapatának. Az egyik forgás után a szőke lány a hálóhoz került, éppen szembe Marcival, aki ugyancsak a hálónál volt. Ettől kezdve nagyrészt kettejük párbaja volt a meccs, mert a lány magasra felugorva hatalmasakat ütött, Marci pedig többször látványosan blokkolta a lecsapásokat. Élvezték a meccset, mindenki üdvrivalgással és a magasra tartott tenyerek összeütésével nyugtázta a megnyert pontokat.

Nagy küzdelem után végül is az a csapat nyert, amelyet Daniela, a szőke lány dirigált. Innentől már egyenes út vezetett az ismeretségig, sőt már a délutáni, együtt töltött sziesztáig. Marci nagyon értette a módját, miként kell egy nőt elvarázsolni. Kedves és előzékeny volt, színes, sziporkázó megjegyzései voltak, mélyen belenézve Daniela szemébe, mosolygott, és egyre szebbeket mondott a lánynak, miközben a sokadik „sex on the beach” koktélt szürcsölték a nádból készült napernyő alatt a lágy nyári szellő hűsítő simogatása közepette.

Szerencsére mindketten kitűnően beszéltek angolul, mert Daniela a KLM zsolnai kirendeltségén dolgozott, mint divízióvezető, Marci második diplomája pedig angoltanári diploma volt.

Az estét már Daniela szobájának teraszán töltötték, miután a lány megkérte szobatársnőjét, hogy költözzön át a szlovák csoport egy másik, történetesen egyedül lakó hölgytagjához. Ez nem ment olyan egyszerűen, mert nyilván az eddig egyedül lakó hölgy jelentőset veszített üdülése kényelméből azáltal, hogy az egyébként szép nagy szobáját meg kellett osztania valakivel. De hát végül győzött a női szolidaritás, amire túl sok szükség nem volt, mivelhogy Marci amúgy is egyedül lakott a szobájában…

Szóval a tíznapos paradicsomi állapotokból szegény Daniela kijózanodott, midőn Pozsony rideg repülőterén leszállt velük a repülőgép, és búcsút intett Marcinak. Rájött – amit Marci kezdettől fogva tudott –, hogy ez nem lehetett más, csak egy nyári kaland. Daniela végigzokogta az utat a vonaton Zsolnáig, és amikor hazaért, már tudta, hogy Marcival sosem lesznek egy pár, szemben azzal, ahogyan azt Mallorcán teljes szívéből érezte. Gyötrelmes idők következtek Daniela számára, mert Marci meglehetősen tartózkodóan beszélt vele a telefonban, leveleire is csak röviden, mondhatni tárgyszerűen reagált, pedig ebben az időben Marcinak nem volt társa, már hónapok óta nem járt együtt, pláne pedig nem lakott együtt senkivel. Ez nála igen ritka eset volt, mert megrögzött szingliként élte az életét, de a Mallorcát megelőző években – enyhén szólva – egymásnak adták a „kilincset” aktuális barátnői. Az átlagos együttélési idő legföljebb három-négy hónap volt egy-egy barátnővel, de Marci általában lelki és anyagi veszteség nélkül mindegyiken túl tudott lépni.

Danielával viszont más volt a helyzet. A lány Mallorca után hat héttel teljes bizonyságot szerzett arról, hogy kisbabát vár, s miután a gyűrűs vőlegényével történt szakítás óta, azaz már több, mint egy éve nem volt semmilyen testi kapcsolata férfivel, így az apa csak Marci lehetett. Annak ellenére történt ez, hogy Daniela mintegy hetedik érzékkel, Mallorca előtt tablettát kezdett szedni, de azt a nyaralás során nem is egyszer elfelejtette bevenni, tán azért is, mert már régen elszokott ettől a mindennapos kötöttségtől. S ím, itt az „eredmény”.

Rövidre fogva, Marci nem akarta elvenni Danielát. Ennek több nyomós oka is volt. Ugyanakkor a tiszta gondolkodású szlovák lány sem akart egy ilyen bizonytalan érzelmi hátterű kapcsolatba belemenni, de a gyermekét mindenképpen meg akarta tartani.

Marci becsületére legyen szólva, hogy maga ajánlotta föl: támogatja őket anyagilag, és elfogadja a gyermekét, sőt kapcsolatot is akar tartani vele, de összeköltözni nem akar Danielával.

Így hát az évfolyam-találkozó idején már nyolc-kilenc év körüli volt a kisfiuk Martin, akinek éppen a találkozó napján tartották a névnapját.

– És Marcival találkoztál? – vetette közbe Károly.

A válaszig eltelt szünet egy lehelettel hosszabb volt, mint az természetes körülmények között lett volna. Karesz érezte, hogy, ha a valóságnak megfelelő választ is kap, a nevezett személy nem lehet egészen közömbös Enikőnek, de közben az is átfutott az agyán, hogy Enci talán csak azért késlekedett egy hajszálnyit a válasszal, mert már megint fölidegesíti őt Karesz állandó „marcizása”.

– Igen találkoztam – felelte szárazon Enikő.

– És felidéztétek a régi emlékeket? – kérdezett tovább Karesz mindenre elszánva, behatolva a probléma – számára kiszámíthatatlan végű – dzsungelébe.

– Igen felidéztük – felelte Enikő.

– És mire jutottatok? – kérdezte Karesz.

– Arra, hogy rég volt, nagyon rég, szép volt, és vége lett – nyerte vissza Enikő most már a józanságát.

– És milyen hatással voltál Marcira? – Préselte ki magából a kínos kérdést Karesz.

– Mint a többi férfire, tetszettem neki – volt a bölcs és megtámadhatatlan női válasz.

– És? – érdeklődött tovább Karesz.

– Mi és? – lazult volna már a témáról Enikő.

– Ennyi és nem több? – kérdezte Károly.

– De több is. Többükön, és így Marcin is láttam, hogy többet is akarnának, mint csak megnézni.

– A szatírok! Hát persze így jár az, akinek ilyen nehézbombázó a párja… Te drága Eni...! Nagyon szeretlek és várlak haza. Mikor jössz, tudod már?

– Talán úgy négy-öt felé széled szét a társaság, utána indulok. Szóval szerinted én csak a szatíroknak tetszem? – ugrott a mellékvágányt jelentő témára Enikő. – Remélem neked is tetszem pedig te nem vagy szatír – tudomásom szerint. Különben majd sokat mesélek arról, hogy milyen földi paradicsomban lakunk itt. Ide el kell egyszer jönnünk, mert ilyet talán még te sem láttál. – Különben te mivel ütöd agyon az időt? – próbált érdeklődést mutatni a nő.

– Mivel? Mivelhogy nagy a fű, ezért fűnyírással, gereblyézéssel, meg ilyenekkel – világosította föl Enikőt Karesz, bár amit mondott, az nemigen felelt meg a valóságnak, mert valójában a féltékenység sava marta a bensőjét egész áldott nap, és most éppen egy hosszabb biciklitúrán hajtja ki a tüdejét, hogy fáradjon el, és ne gondoljon bele a győri évfolyam-találkozóba. – Szívesen elmennék megnézni a szállásotokat akár most is…, de jó, majd sokat mesélsz – mondta sokat sejtetően Karesz. – Akkor csók Kedvesem, és siess haza.

– Úgy lesz Bubikám, csók – mondta Enikő és letette, majd lezuhant a nagy fotelba, a telefonját az ölébe ejtette és maga elé meredt.

Marci még mindig mozdulatlanul állt a nagyszoba közepén, és most sem szólt, pedig ádáz vihar tombolt a lelkében. Encit sosem hallotta telefonálni még az aktuális kedvesével, így ez eddig nem is markolta a torkát. Most viszont, ha mégoly rövid és semleges beszélgetést is hallott, már ez is elég volt neki ahhoz, hogy a szívében, érzékeiben évek óta elnyomott szerelem és vágy most ismét keserűségbe forduljon át. „Szóval többen is meg akarták dönteni ezen a találkozón Encit…” – emígy füstölgött magában (mint Arany Toldijában Miklós, midőn parasztnak neveztetett Laczfi által). „De én nem megdönteni, hanem szeretni akarom, magaménak akarom érezni, neki akarom adni mindenemet, ami a testem-lelkem. És itt hallgatom az enyelgését a pasijával” – kezdte elveszteni józanságát Marci, de ebből az arcán gyakorlatilag semmi sem látszott, csak mereven állt, és várta Enikő következő lépését.

– Jobb lenne, ha elmennél Marci … mondta nagy sokára alig hallhatóan Enikő. – Nagyon akarlak, és minden ízemben kívánlak, kívánom, hogy megölelj, hogy érezzem magamban a testedet, megbolondulok a csókokért, amikkel olyankor az ölemet borítod el…! Itt száguldanak bennem, mellettem, fölöttem, alattam az emlékek, amik idézik a főiskolás idők érzéseit. Minden itt tombol bennem, minden emlék, rám zuhannak a gyönyörök, föléledtek a testi szerelem legvadabb démonai! S, ha most nem mész el, akkor a tiéd leszek, és én is magamévá teszlek, lerohanlak, szétszedlek…!! De... értsd meg Marci… jaj és értsem meg én is, hogy ezt nem tehetem!!! Mi lesz azután, hová lesz a szép nyugalmas és ugyancsak szerelmes, gazdag életem? Az életem Károllyal? Nem jöhetsz közbe, és nem rombolhatod szét a mély kapcsolatomat Maarciiii!!! Érted??? Érted???!!! – mondta szinte már sikítva Enikő.

Marci állt, izzó szemének pillantását belemélyesztette Enikő kéklőn villogó szemébe, és higgadt tárgyszerűséggel ezeket mondta:

– Most sem mondok mást, mint egy órája. Nem hagylak, elmegyek érted a világ végén túlra is. Eddig nélkülöztelek, és az életünk fele elment egymás nélkül. Nézz meg engem: húsz éve kereslek másban és nem találtalak. Most, hogy végre ismét rád leltem, azt mered gondolni, hogy hagylak? Hagylak visszamenni a másikhoz egy nyám-nyám kapcsolatba? Nem, Enci nem hagylak! Nem érdekel, ki bitorolja a testedet, kinek adod meleg szívedet, női temperamentumodat, okos talpraesettségedet. Felnőttem hozzád. Én elhiszek mindent, hogy kivel, milyen boldog voltál, meg kivel miket csináltál, de ez nem érdekel. Ma kezdődik az életem és a te életed. Ma, amikor egymásra leltünk végre. Vagy inkább tegnap éjjel, amikor eljöttél éjszaka az ajtómig. Benned van, benned volt mélyre elásva minden, a kettőnk méltatlanul elszakadt szerelme, vagy csak izzó testi egymásra találása. Nem engedlek vissza hozzá Szerelmem! Én neked adom mindenemet, és kérem mindenedet, hogy az egész világ a miénk lehessen.

– Ne merj így beszélni! – kiáltott föl indulatosan Enikő. – A kapcsolatom Károllyal nem nyám-nyám, hanem élő, és virágzó szerelem, barátság, bajtársiasság, szellemi közösség és boldog testi szerelem!! És nem bitorolják a testemet, hanem én magam adom Károlynak szabadon, önként és vágyakozva, és tőle is minden szépséget megkapok!

– Nem akarom ezt hallani… Érted Eni? Nem érdekel! – kiáltott fel Marci. – Eddig szabad voltál, nem láttalak, élted az életedet hagytam…

– …és most, hogy előkerültél a semmiből azt gondolod, hogy elhajítok kapát, kaszát, elhajítok mindenkit, ki jó volt hozzám, mindent, ami jó?! – csattant fel Enikő is. – És mi van, ha nem tudsz úgy szeretni, ahogyan nekem jó? És ha én nem szeretlek, csak kívánlak, de a bensőd különösebben nem érdekel? Mit tudsz te ma rólam, mit tudsz a mai Enikőről!? Azért, mert húsz éve voltam valamilyen, akkor honnan tudod, hogy most milyen vagyok? Mi van, ha házsártos, önző, rosszhiszemű, durva alakká váltam az elmúlt években, vagy mi van, ha te lettél olyan?! Bár aki így szereti a kisfiát… – cáfolt rá azonnal saját maga az előző mondatára a nő.

Marci alaposan körülnézett, mielőtt elindult volna Enikő elé a találkozóhelyre. Megnézte lakása porcikáit, és rendben talált mindent. A szép, üde zöld virágai részben tisztelettel meghajolva, részben délceg tartásban várták Marci szerelmét. A több tucat egzotikus faragvány, szobrocska mind-mind portalanítva, fényesen, tisztán, vigyázban állva és várakozás telien tekintett a bejárat, meg a dohányzóasztal felé. A falak fénye és színe halovány, ízléses, szivárványszerű alakzatban és színsorban adták a sajátos fényüket, a modern bútorok extravagáns megoldásokkal várták a megpihenni vágyó vendéget és a házigazdát. A függöny-költemények arisztokratikus fensőbbséggel omlottak alá, és vették fel a láncfüggvény lefutását, a fali képek egyedi megvilágításai kiemelték a gyönyörű tájképeket, a háttal az oldalán fekvő nőt ábrázoló aktot, a két csendéletet, meg az ismeretlen itáliai halász napszítta arcát ábrázoló portrét.

Hálószobájában halk zene szólt, tökéletes rendben megágyazva két személynek, számos tükörrel a falon és a kis öltözködő asztalon. A fürdőszobában ugyancsak halk zene szólt, sejtelmes, halvány rejtett világítótestek égtek. A vendégszobák rendben, bár nem különösebben gazdag felszereléssel várták az érkezőt. A pinceszinten a szauna beüzemelve, a szauna kályha ontotta a hőséget, ugyancsak halk zene szólt a pihenőszobában. A konditerem gépei ragyogtak, a krómozott felületek csillogtak. (Marcihoz minden héten járt takarítani Rózsika, akit Marci jól megfizetett, és ennek nem is maradt el az eredménye: mindig minden ragyogott a lakásban.)

Marci a bejárati ajtaja mellett a négyfokú lépcső oldalaiba egy-egy fáklyát helyezett el, amit meggyújtott, amikor tíz perccel hat előtt elindult Enikő elé.

Még egyszer körbepillantott a kertjében is, ahol ugyancsak az ápoltság uralkodott minden négyzetméteren. Kihajtva a garázsából boldog várakozással maga mögött hagyta kis birtokát.

Enikő késett. Már tíz perce meg kellett volna érkeznie, de még hírét sem látta a kocsijának. Úgy gondolta nem telefonál rá, hiszen, ha valami késlelteti Enit, akkor ő úgy is szól. Egy pillanatra felötlött benne, hogy a web kamerákra kapcsolódni képes rendszerével nyomon követhette volna a nőt, de azután gyorsan elhessegette a gondolatot, hiszen megfogadta, hogy sosem kémkedik utána, és ezt szigorúan be is akarta tartani. Nem leigázni és becserkészni akarta Enikőt, hanem egy magától kialakuló és kiteljesedő szerelembe önakaratából jövő nőt kívánt.

Enikő továbbra is késett, már húsz perc eltelt a megbeszélt időpont óta. Marcinak nagyon kellett fegyelmeznie magát, hogy ne hívja föl, de miután a nő sem telefonált, Marci elkezdett rémeket látni, és egyre játszott a gondolattal, hogy mobilja segítségével mégis rákapcsolódik a web kamera rendszerre. Aztán feltűnt Marcinak, hogy a Győr felé haladó járműfolyam nagysága egyszerre csak a töredékére esett vissza, nyilvánvalóan valami akadályozza a forgalmat, tán dugó, baleset, építkezés? Ahogy belegondolt, nem tudott építkezésről egész Bicskéig visszamenőleg.

Egyszerre a távolból, Tata felől erősödő szirénázást hallott, és egy mentőhelikopter is elrepült a pálya fölött.

Marci vér komolyan aggódni kezdett, és most már mégis csak rákapcsolódott a web rendszerre, mert harminc perc is eltelt a találkozójuk megbeszélt időpontja óta, de Enikő sehol. Sem a valóságban, sem az éterben. A web rendszer képei azt mutatták, hogy a hatvankettes kilométernél lévő benzinkút tájékán szinte áll a forgalom, keresztbe áll két kamion, meg összetorlódtak a járművek. Marci torka összeszorult, és azonnal hívta Enikő mobilját, de azt nem vette föl a nő. Marci kezdte elveszteni a maradék higgadtságát, és elhatározta, hogy a másik pályára ráhajtva Budapest felé visszamegy a benzinkútig.