Gárdos István

Kié a pénzem?

A pénz dologi jogi vizsgálata

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Szabó Marianna

Felelős szerkesztő: Aszalós Dániel

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Tördelés: Korrinfó Kft.

ISBN 978 963 295 578 0

Termékkód: YEB1647

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Gárdos István

Kézirat lezárva:

2016. március 31.

© Gárdos István, Budapest, 2016

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2016

„A pénztartozás tana […] annak a sajátos hatásnak a vizsgálata,

amellyel [a pénz] sajátos természete az őt tárgyazó obligációkat alakítja.”

Grosschmid Béni: Fejezetek kötelmi jogunk köréből

1. Bevezetés

1.1. A pénz különös jogtárgy

Írásom önellentmondást tartalmazó címe a pénz sajátos természetét tükrözi. A pénz legfontosabb, és ebben az írásban többször hangsúlyozott jellegzetessége, hogy elsődlegesen nem fizikai sajátosságai, immateriális megjelenési formájában pedig nem az adott jogviszony egyedi tartalma, hanem a társadalom működésében betöltött funkciója határozza meg. A pénznek testi és immateriális megjelenési formája is van, ugyanakkor a testi jellegű készpénz több tekintetben eltér a közönséges dolgoktól, az immateriális bankpénz vagy számlapénz pedig a jogoktól eltérő sajátosságokkal rendelkezik. Emellett, a pénz, mindkét megjelenési formájában, kettős természetű: miközben valakinek a vagyonát szaporítja, egy másik fél számára negatív vagyoni elemként jelenik meg. Ezeknek és az ezekhez kapcsolódó további sajátosságoknak a következtében a pénz különleges jószág.

A pénz e különleges vonásai indokolják az olyan kérdések feltevését, amelyek más vagyontárgyak kapcsán nem merülnek fel. Tulajdonképpen mije van annak, akinek pénze van? Kié a bankhoz befizetett pénz? Hol van a betétben lévő pénz? Kié a számlán lévő pénz? Mije van a számlatulajdonosnak? Mit adunk, amikor fizetünk? Ez az írás ezekre és ezekhez hasonló, a pénz mibenlétére és sajátos vagyontárgyként való viselkedésére vonatkozó kérdésekre igyekszik választ adni, vagy legalábbis felkelteni az érdeklődést e kérdések iránt. Ehhez a pénzt szinte kizárólag polgári jogi megközelítésben vizsgálja, és ezen belül is elsősorban a dologi jog területére eső kérdésekkel foglalkozik; a kötelmi jog már jobban feldolgozott pénzzel kapcsolatos felfogását elsősorban kiegészítő jelleggel, többnyire a dologi jogi szemlélet kontrasztjaként mutatjuk be.

1.2. A pénzre vonatkozó jogi tudás alacsony színvonala

A pénz sajátos jószág, és ennek megfelelően a rá vonatkozó polgári jogi szabályok is több fontos kérdésben eltérnek az egyéb vagyontárgyakkal kapcsolatos szabályoktól. Sajnálatos módon, a piacgazdaság működését csak csökevényes formában toleráló évtizedekben elsorvadt a magánjog – a megelőző korok jogásznemzedékei által kimunkált – e speciális területére vonatkozó jogi tudás. Látványosan megmutatkozott ez abban a bizonytalanságban és értetlenségben, ahogy a magyar társadalom, a jogásztársadalmat is beleértve, a 2009-et követő években bekövetkezett forintárfolyam-romlásnak a devizahitelekre, vagy általánosabban, a devizában kirótt pénztartozásokra való hatását próbálta értelmezni. Történt ez annak ellenére, hogy Grosschmid és nyomában Bátor alaposan kidolgozták a kötelmi jog pénzzel kapcsolatos sajátosságait, és ezekkel az elméleti alapokkal összhangban, hosszú ideje rendelkezésre álltak a pénztartozás alapvető polgári jogi szabályai is. Ami hiányzott, az e felhalmozott tudásnak az egymást követő generációk részére való átadása, frissen tartása, és a pénztartozás speciális szabályai jelentőségüknek megfelelő értelmezése. Ennek hiánya a kommentárokban, kézikönyvekben és egyetemi tankönyvekben egyaránt egyértelműen látszik. Nem csoda ezért, hogy a mai jogásznemzedék teljesen új jelenségként, felkészületlenül próbált szembenézni a bekövetkezett krízissel.1 A bizonytalanság a bíróságok gyakorlatában is megmutatkozott, ezért a Kúria meghozta a 6/2013. PJE határozatot „a deviza alapú kölcsönszerződésekkel kapcsolatos perekben felmerült egyes elvi kérdések tárgyában a joggyakorlat továbbfejlesztése érdekében”, amely több olyan, a pénztartozás sajátos természetével összefüggő elvi tételt elevenített fel, amely az elmúlt évtizedekben nem képezte a jogászi ismeretek aktív részét.

A pénz magánjogi szabályai közül nem csupán a kötelmi jogiak, hanem a dologi jogiak is sajátosak. Bár a gyakorlatban a fent írtakhoz hasonló, széles kört érintő és nagy nyilvánosságot kapó problémaként nem jelentkezett, a pénztartozások jogánál még mostohább sorsa volt a pénzre irányadó dologi jogi rezsimnek. Az e különleges jogterületre vonatkozó jogi szabályozás hiányos, és az amúgy is szegényes dologi jogi irodalom is csupán elvétve és felületesen tér ki a pénzzel kapcsolatos dologi jogi kérdésekre. Ez azért elfogadhatatlan, mert a dologi jogok terén általában is különös jelentősége van annak, hogy a jogviszonyok egyértelműek legyenek, és a pénzre vonatkozó speciális szabályozás egyik fő célja pedig éppen az lenne, hogy a jogi helyzet egyértelművé tétele révén segítse a pénz forgalmi funkciójának megvalósulását. Ezt az írást egy kezdeti lépésnek szánom a pénz dologi jogi hátterének erősítése érdekében.2

1.3. Tematika

A pénz fogalmát követően elsőként a pénz tulajdonjogának átruházás és összekeveredés útján való megszerzésének sajátosságait, majd pedig e tulajdonszerzésnek az idegen dologbeli jogokra gyakorolt hatását vizsgáljuk meg. Az írás fókuszában a pénzzel kapcsolatos dologi jogi kérdések állnak, azonban úgy éreztem, hogy a pénz szerepéről és jogi megítéléséről rajzolt kép hiányos lenne, ha nem térnénk ki arra, hogy miként jelenik meg a pénz a kötelmi jogban, és miként alakul a pénz fogalma e jogviszonyokban. Végül pedig, a vizsgált kérdések jobb megvilágítása érdekében, a pénzletét közelebbi vizsgálatával bemutatjuk, hogy egy konkrét jogviszonyban miként működnek a pénz feletti tulajdonjog alakulásával kapcsolatban megfogalmazott elvek.

Annak érdekében, hogy tisztázzuk a pénzre vonatkozó speciális szabályok tárgyi hatályának körét, először körbejárjuk a pénz közgazdasági és jogi fogalmát. A pénz jogi fogalma kapcsán erős megszorítást alkalmazunk, vizsgálatunkat a polgári jogi és azon belül is elsősorban a dologi jogi pénzfogalomra korlátozzuk. A pénzfogalom közgazdasági alkalmazásától eltérően azt látjuk, hogy a jogi szóhasználatban meg kell különböztetni a bankjegy és érme formájában megjelenő készpénzt a testi formát nem öltő bankszámlapénztől. Ebben az írásban nem foglalkozunk a pénznek a fizetési módok fejlődésének eredményeként megjelenő újabb formáival, például az elektronikus és a virtuális pénzzel, vagy a különböző regionális és közösségi valutákkal. Reményeink szerint azonban, a számlapénz jogi természetének tisztázása elősegítheti a fizetési forgalom további fejleményeinek előbb-utóbb elkerülhetetlenné váló feldolgozását és jogi értékelését is.

A pénz fizetőeszköz-funkciója megvalósulásának lényeges feltétele, hogy a pénz tulajdonjogának átruházása egyszerűen és olcsón valósuljon meg. E követelményrendszer részét képezi az, hogy a lehető legkisebb kockázata legyen annak, hogy a pénz megszerzője ténylegesen nem szerez tulajdont, vagy pedig, anélkül, hogy ennek tudatában lenne, harmadik személyek jogával terhelt tulajdont szerez. Ebből a szempontból vizsgáljuk a tulajdonjog tárgyai és a nem tulajdonostól való tulajdonszerzés szabályai körében a pénzre (és az értékpapírra) vonatkozó kivételeket, és az e kivételekből fakadó következményeket. Amint látni fogjuk, a pénz kapcsán az átruházás mellett, különös jelentőségre tesz szert a különböző tulajdonban lévő illetve különböző jogokkal terhelt azonos fajtájú pénzek összekeveredése útján való tulajdonszerzés. Az összekeveredés a dologegyesüléssel rokon intézmény, amelynek bizonyos esetei besorolhatóak a dologegyesülés fogalma alá, más esetei azonban – és idetartozik a pénz, valamint más helyettesíthető dolgok összekeveredése – külön szabályokat igényelnének. Úgy látom, hogy mind a tulajdonjog megszerzése, mind pedig a megszerzett pénzt terhelő idegen dologbeli jogok sorsának alakulása terén felmerülnek kérdések, amelyekre a hatályos jog alapján nem adható egyértelmű válasz.

Tekintettel arra, hogy a pénznek két megjelenési formája van: a hagyományos jogi értelemben pénznek minősülő készpénz és a dologi jogi értelemben nem, közgazdasági értelemben azonban szintén pénznek minősülő bankszámlapénz, az írás egyik fő témája annak vizsgálata, hogy a jog miként kezeli a gyakorlati szempontból hasonló helyzeteket e két pénzforma esetében, mennyiben térnek el, illetve egyeznek a dologi természetű pénzre és érmére vonatkozó jogszabályok azoktól, amelyek az immateriális számlapénzre irányadóak.

Igyekszem megmutatni, hogy a pénzre vonatkozó sajátos szabályok milyen összefüggésben vannak a pénz gazdasági funkcióival, miként szolgálják e funkciók megvalósulását, illetve milyen szabályozási hiányosságokból fakadó bizonytalanságok vannak ezzel kapcsolatban a hatályos jogban. Vallom, hogy a 2014-ben hatályba lépett Polgári Törvénykönyv számára kellő időt kell biztosítani ahhoz, hogy annak új struktúráját és szabályait a gyakorlat megismerje, alkalmazza, és ennek során kialakuljon azok megfelelő értelmezése. Csak ennek eredményeként állapítható meg felelősséggel, hogy az új szabályozásból mi az, ami bevált, és mi az, ami változtatásra szorul. A fent említett dologi jogi szabályok vizsgálata alapján kritikai észrevételeket és néhány javaslatot is megfogalmazok. Ezekkel az észrevételekkel azonban nem kívánom azt sugallni, hogy sürgős cselekvésre van szükség, hiszen a feltárt hibák nagy része hosszú ideje, már a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: 1959-es Ptk.) alapján is fennállt.

Jogszabály-módosítási javaslataim egy esetleges jövőbeli szabályozás számára szólnak, és aktuálisan a célom csupán az, hogy felhívjam a szakmai közvélemény figyelmét e kérdésekre, és visszahozzam a szakmai viták körébe a dologi jogot és annak e különleges területeit. Remélem, hogy ez a kísérleti írás felkelti az érdeklődést általában a dologi jog iránt, és akadnak olyan olvasók, akiket a pénz dologi sajátosságainak közelebbi tanulmányozására késztet.

2. A pénz fogalma

2.1. A pénz közgazdasági fogalma

A pénzre vonatkozó sajátos szabályok vizsgálatának első lépéseként tisztázni kell, hogy mit értünk pénz alatt, azaz melyek azok a vagyontárgyak, amelyek a pénzre vonatkozó sajátos szabályok hatálya alá esnek. A pénz fogalmát polgári jogi szabály nem határozza meg, és azt látjuk, hogy az egyes polgári jogi szabályok (pl. a pénzre vonatkozó dologi jogi és a pénztartozásra vonatkozó kötelmi jogi szabályok) esetén a pénz kifejezés tartalma eltérő. Jogszabályi definíció hiányában abból kell kiindulnunk, hogy a hétköznapi, üzleti és közgazdasági gyakorlatban illetve nyelvben mit értünk a pénz kifejezésen.

A történelem során különböző vagyontárgyak töltötték be a pénz szerepét. Ezért a pénz elsősorban nem megjelenési formája, fizikai sajátosságai, hanem a funkciói alapján határozható meg. A pénz legfontosabb funkciói a következők: értékőrző (megtakarítási) eszköz, értékmérő (elszámolási) eszköz és csere- vagy fizetési eszköz. E funkciók közül meghatározó a fizetésieszköz-funkció, azaz a pénznek az a képessége, hogy vele tartozást lehet kiegyenlíteni. Kizárólag emiatt alkalmas a pénz arra, hogy megtakarításaink egy részét benne tartsuk, és szintén a fizetésieszköz-funkció indokolja, hogy a pénz egyúttal az áruk és szolgáltatások árának a meghatározására és a gazdasági elszámolások eszközéül is szolgáljon. Az önellátó társadalomból a munkamegosztáson alapuló társadalomra való átmenet az általános csereeszköz, később fizetési eszköz nélkül elképzelhetetlen lett volna. Ettől kezdve a vagyontárgyak értéke szempontjából egyebek mellett lényegessé válik az a tulajdonság, hogy milyen könnyen (mennyire gyorsan, mekkora tranzakciós költséggel) válthatók át pénzre. A leglikvidebb vagyontárgy lett az, amelyet a társadalmak idővel a legszélesebb körben fogadtak el a pénzfunkciók betöltésére. Végül is, a nemesfémek alkalmazása lett a legáltalánosabb, hosszú időn keresztül arany- és ezüstérmék funkcionáltak pénzként.

Kezdetben a pénz árupénz volt, azaz az értékkel bíró reáljószágok köréből fizikai sajátosságaik alapján választódtak ki azok, amelyeket egy adott társadalom elfogadott általános fizetőeszközként és értékmérőként. Azonban viszonylag hamar megjelent és a mindennapi életben az aranyérmét felváltotta az azt helyettesítő átruházható fizetési kötelezvény. Az ilyen kötelezvények kiállításának különböző jogcímei voltak, a két legtipikusabb a letét és a kereskedelmi hitel. Ennek megfelelően e kötelezvények kiállítói elsősorban a fémpénzeket és egyéb nemesfémeket letétként őrző aranyművesek, illetve a belőlük kialakult korai bankárok, valamint a hitelbe vásárló gazdálkodók lettek. E kötelezvény alapján a letett vagyontárgy kiváltható, illetve a meghitelezett pénzösszeg érvényesíthető volt, így – az általa megtestesített követelés révén – a kötelezvény önmagában is értékessé vált, ami alkalmassá tette arra, hogy átadásával fizetést lehessen teljesíteni. E kötelezvényből alakult ki a váltó, amely kettős sajátossággal rendelkezik: egyrészt az alapul szolgáló, többnyire kereskedelmi hitelnyújtásból fakadó fizetési kötelezettséget magában foglaló okirat, másrészt az alapügylettől elszakadó, adósságot megtestesítő, átruházható értékpapír, azaz olyan kvázi dologi természetű vagyontárgy, amely – az azt kiállító személy iránti bizalom függvényében, bizonyos körben – fizetőeszközként is működött. A váltóforgalom kialakulása lényeges közelítést jelentett a modern pénzhez.

A kereskedelmi hitelezés révén a tranzakció időben szétválik, az egyidejű csere helyett az egyik fél szolgáltatása megelőzi a másikét; az ezen a téren is érvényesülő munkamegosztás eredményeként pedig szétvált a kereskedelmi és a pénzügyi, hitelezési tevékenység is, azaz a hitelnyújtást jelentős mértékben átvették az erre szakosodott pénzintézetek. A hitelnyújtás eszközeként a bankok is alkalmazták a váltót, és a bankváltóból alakult ki a bankjegy. A bankváltó – akár a betét elismeréseként, akár pedig a hitelnyújtás eszközeként állították ki – a bank fizetési kötelezettségét testesítette meg, és már szélesebb körben volt elfogadott mind fizetések teljesítésére, mind pedig megtakarításra. (Az angol font bankjegyek a mai napig a váltó formát viselik: címlapjukon a Bank of England meghatározott összegre vonatkozó, látra szóló fizetési ígérete olvasható: „I promise to pay the bearer on demand the sum of 5/10/20/50 pounds”, azaz „Ígérem, hogy fizetek a bemutatónak látra 5/10/20/50 fontot”.) A bankjegy tehát, jogi természetét tekintve, eredetileg a bank adósságát magában foglaló látra szóló saját váltó, amelynek beváltására azonban normális körülmények között nem kerül sor, helyette a pénzre (az aranypénzre) szóló követelést megtestesítő értékpapír maga válik egyre szélesebb körben elfogadott fizetőeszközzé. A XX. század első felében Magyarországon is ez volt a helyzet: „A bankjegy-kibocsátás lényegileg a jegybank kölcsönművelete, amit bizonyít, hogy a bankjegy adóslevél. […] A jegybank a bankjegy kibocsátásával kamatnélküli kölcsönt vesz fel a nagyközönségtől (illetve azoktól, akik a kibocsátott bankjegyet átveszik). Ennek a nagy előnynek ellenértéke és ellensúlyozója, hogy a jegybank a kibocsátott bankjegyet bármely pillanatban törvényes ércpénzben beváltani köteles és képes!”3

A jegybankok által kibocsátott bankjegyek kezdetben beválthatók voltak aranypénzre, rendkívüli helyzetekben (háborúk, gazdasági válságok) azonban a beváltás felfüggesztésre került, majd pedig, a XX. század közepe táján, a legtöbb fejlett országban végleg megszűnt a beváltás lehetősége.

A fejlődésnek egy bizonyos fokán a pénz stabilizálásának folyamatába bekapcsolódott az állam is. Az állam szerepe különösen a XX. században vált jelentőssé, amikor a pénz nem rendelkezett belső értékkel, és – az aranyra vagy egyéb nemesfémre való átválthatóság megszűnésével – már valamely érték képviselőjének sem lehetett tekinteni. Ettől kezdve a pénz értékét az állam jogi aktusa határozza meg, ezért ezt a pénzt a pénzügyi irodalomban, a pénz összes korábbi formájától megkülönböztetve, fiat pénznek nevezik. (A latin nyelvben a facio: csinál, tesz, okoz, történik stb. jelentésű szóból származó fiat jelentése: legyen. Az angol nyelvben a fiat jelentése: parancs, rendelkezés, előírás.) Az állam szerepe két fő formát ölt. Egyrészt szabályozással: általában törvény határozza meg az ország törvényes fizetőeszközét, kötelezővé teszi annak fizetésül való elfogadását és a hivatalos pénznemben való elszámolást, valamint egy, általában állami intézmény, az ország jegybankja számára monopóliumot ad bankjegyek (és érmék) kibocsátására. Másrészt pedig deklarálja, hogy maga is a törvényes fizetőeszközben vezeti a nyilvántartásait, állapítja meg jogszabályokban és egyedi döntésekben a pénztartozásokat, valamint fogadja el az adók befizetését és az egyéb köztartozások teljesítését.

A pénz tehát kezdetben a reáljószágok körébe tartozott, majd átalakult e reáljószágra vonatkozó követeléssé, később pedig belső értékkel nem rendelkező papírpénzzé vált. A fejlődés azonban itt sem állt meg, hiszen a modern piacgazdaságokban – nemcsak a gazdaságban, hanem egyre növekvő mértékben a lakossági szférában is – a fizetések nem készpénzben, hanem bankszámlák közötti elszámolás útján történnek. A bankok egyik alapvető funkciójává vált, hogy fizetések lebonyolítására alkalmas számlákat vezetnek ügyfeleik számára. A bankszámla pozitív egyenlege, a betét, a számlatulajdonosnak a bankkal szembeni követelését, másik oldalról nézve a banknak az ügyféllel szembeni tartozását fejezi ki. A fizetés e követelés felhasználásával oly módon történik, hogy a bank a fizető ügyfél számlakövetelését csökkenti, a fizetés kedvezményezettjének betétjét pedig megnöveli. (Ez a legegyszerűbb eset, amely kicsit komplikálódik abban a nem ritka esetben, amikor a két fél számláját két különböző bank vezeti; ilyenkor a fizetés lebonyolítása kiegészül egy új elemmel, a két számlavezető bank közötti elszámolással.) A banki fizetés elterjedésével az állam is átállt arra, hogy a részére teljesítendő fizetéseket ne (csak) készpénzben, hanem banki átutalás útján is lehessen teljesíteni; ez mind a maga, mind pedig az adóalanyok számára kedvezőbb megoldás, mint a készpénzfizetés. E jelenség kezdetei a XX. század első felébe nyúlnak vissza: „A »bankpénz-gazdálkodás« legújabb fejlődési fokát látjuk azokban a kísérletekben, amikor az állam a »bankpénzfizetést« törvényes előírások útján teszi kötelezővé.”4 A fizetésnek ez a módja, különösen nagy összegű fizetések esetén, hatékonyabb, egyszerűbb, biztonságosabb, gyorsabb és olcsóbb, mint a készpénzfizetés. Ezért közgazdasági értelemben pénznek tekintik a fizetési vagy folyószámlákon a számlatulajdonos követeléseként megjelenő látra szóló betéteket is.

Ismét azt látjuk, hogy a pénzre szóló követelés maga válik pénzzé, csakhogy a bankszámla-követelésként megjelenő pénz (bankpénz) már egyáltalán nem ölt fizikai formát. Nem a betétről kiállított banki igazolás, hanem maga a betét funkcionál pénzként, és a fizetés sem valamilyen bankjegy átadásával, hanem banki elszámolások és ezek rögzítése révén megy végbe. Ez a bankszámlapénz túlnyomó részében úgy keletkezik, hogy a bank hitelt nyújt vállalati vagy lakossági ügyfelének, és a hitel összegét – ahelyett, hogy készpénzben kifizetné – betétként jóváírja a hitelfelvevő bankszámláján. A kezdeti, korlátozott banküzlettől eltérően, ma már nem arról van szó, hogy a bank az ügyfelek által elhelyezett betétek terhére nyújt hitelt, hanem éppen fordítva, a forgalomban lévő pénz keletkezésének legalapvetőbb módja a banki hitelnyújtás. A bank tehát nem elsősorban közvetít a pénzek felhasználása terén, hanem hitel nyújtásával aktív módon közreműködik a pénz keletkezésében. A forgalomban lévő pénz döntő többségét nem az állam, nem is a jegybank, hanem a privát bankrendszer teremti. A bankjegykibocsátást és a pénzteremtést tehát nem lehet azonosítani: a pénzteremtés legnagyobb részében bankjegykibocsátás nélkül történik, a bankjegykibocsátás pedig nem minden esetben jelent pénzteremtést (azokban az esetekben, amikor bankjegy forgalomba hozatalára az ügyfelek látra szóló betéteinek „kivétele”, azaz készpénzre váltása miatt kerül sor, a forgalomban lévő pénz mennyisége nem, csak összetétele változik). A bankjegy tehát a jegybank, a bankszámlapénz pedig túlnyomó részt a magánbankok adóssága (bár a bankjegy esetén speciális adósságról van szó, hiszen ma már nincs a bankjegy mögött saját értékkel rendelkező árupénz; a jegybank nem köteles aranyat vagy egyéb értéket adni a bankjegy ellenében, kötelezettsége csak arra terjed ki, hogy a felkínált bankjeggyel azonos össznévértékű, de eltérő címletű másik bankjegyet vagy érmét adjon). A kereskedelmi bank által teremtett számlapénz pedig, bár készpénzre szóló követelés, túlnyomó részében soha nem kerül beváltásra, hiszen a gazdaságnak készpénzre csak viszonylag kis mértékben van szüksége. Az előzőek alapján a kereskedelmi banki pénzt átváltható pénznek, a jegybankpénzt, pontosabban annak készpénzben megjelenő formáját pedig definitív pénznek is nevezik.5 A kettő között leginkább gyakorlati különbség van: bankjegyre a készpénzben, bankszámlapénzre pedig a banki elszámolás útján teljesítendő fizetések esetén van szükség. Az alkalmazandó fizetési módot a szerződő felek – az irányadó jogszabályi előírások keretei között – szabadon határozzák meg, alapvetően gyakorlati szempontok figyelembevételével.

A hitelezés széles körű elterjedésével a gazdaságban jelen lévő vagyoni jószágoknak két nagy csoportja jön létre: a reáljavak és a pénzügyi eszközök. Az első csoportba tartoznak a fizikai vagyontárgyak (föld, gép, nyersanyag, élelmiszer stb.), a másodikba pedig a pénzügyi műveletekből (hitelnyújtás, értékpapír-vásárlás, repo, swap stb.) származó követelések. A két jószágcsoport alapvető különbségeket mutat. A reáljószágok belső értékkel rendelkeznek, amelyet fizikai tulajdonságuk, hasznosságuk és az előállításukhoz szükséges anyag, technika, munkaráfordítás határoz meg. Ezzel szemben a pénzügyi eszközök vagy egyáltalán nem jelennek meg fizikai formában, vagy ha mégis, akkor fizikai sajátosságaiknak és előállítási költségüknek nincs jelentősége e vagyontárgyak értéke szempontjából. A pénzügyi eszközöket – ismét attól függetlenül, hogy fizikai formát öltenek-e – a reáljavaktól megkülönbözteti továbbá az a különleges jellemzőjük, hogy miközben az egyik fél vagyonát növelik, egy másik fél adósságát alkotják; az egyik fél mérlegében eszközként, a másikéban forrásként szerepelnek [lásd pl. a bankjegyre és érmére nézve a Magyar Nemzeti Bank beszámoló készítési és könyvvezetési kötelezettségének sajátosságairól szóló 221/2000. (XII. 19.) Korm. rendelet 7. § (2) bekezdését és 11. § (2) bekezdését]. Ebből következően, a gazdasági szereplők konszolidált mérlegében – a szemben álló tartozások és követelések nettósítása eredményeként – pénzügyi eszközök már egyáltalán nem jelennek meg. Ez annak a tükröződése, hogy a pénzügyi eszközök – miközben az egyes szereplők vagyoni helyzetét lényegesen befolyásolják, és jelentős szerepet játszanak a gazdaság működésében – a gazdaságban jelen lévő vagyoni javak összesített mennyiségét nem növelik.6

A pénz árupénzként még a reáljavak körébe tartozott, a modern gazdaságok belső érték nélküli pénze azonban már pénzügyi eszköz, olyan vagyontárgy, amely egyúttal tartozásként is megjelenik. A pénz értékét kezdetben a pénzként funkcionáló áru értéke adta, később az abban való bizalom, hogy a bankjegy kellő fedezettel rendelkezik, azaz bármikor beváltható értékes jószágra (aranyra); a belső érték nélküli hitelpénzt pedig már az adott bank fizetőképességében, általánosabb szinten pedig a bankrendszer és a gazdaság biztonságos működésében való bizalom teszi általánosan elfogadottá.

E cikk témája szempontjából fontos hangsúlyozni, hogy a pénz előzőekben leírt fejlődése az árupénztől az árufedezettel bíró pénzen át a tiszta hitelpénzig együtt járt azzal, hogy a pénz testi, dologi természete fokozatosan háttérbe szorult, és átadta helyét az immateriális formában megjelenő pénznek. Kezdetben a pénz dologi sajátosságának, minőségének alapvető jelentősége volt, majd ezt felváltotta az önmagában, dologi mivoltában értéktelen, de még értékes árura vonatkozó követelést megtestesítő jelképes dolog, majd pedig, amikor a pénz mögött az áru már csupán makrogazdasági szinten, mint általános gazdasági fedezet maradt meg, a gazdaságban lévő pénz túlnyomó része megjelenési formájában teljesen elveszítette dologi jellegét. Ma a gazdaság és a mindennapi élet fizetési forgalmában, különösen a nagy összegű fizetések teljesítésére alkalmazott pénz túlnyomó része nem bankjegy vagy érme, hanem számlapénz. „A bankpénz vagy a zsírópénz hovatovább a bankjegyek mellett mint a pénznek új fajtája lép az előtérbe. A tényleges fizetőeszközökkel történő fizetés helyébe a számlajóváírások, megterhelések és az egyes számlák közötti elszámolások lépnek. Keletkezése az állami beavatkozástól teljesen független és a magángazdasági viszonyokon alapszik. Ma már a zsírópénz a »tényleges pénzt« nem csak pótolja, hanem a pénztőkegazdálkodás alapjává válik.”7 Amint látni fogjuk, a számlapénz nem más, mint a számlavezető bank által végrehajtott jóváírás a számlatulajdonos bankszámláján, amely ez utóbbinak a bankkal szembeni követelését, illetve annak a bank részéről való elismerését fejezi ki. A bank számlavezetési tevékenységének sajátosságaként e követelés olyan vagyontárggyá vált, amely önmagában, készpénzre való átváltás nélkül alkalmas a pénzfunkciók megvalósítására. Kérdés tehát, hogy a jog világában e fejlemény miként jelenik meg, a jog hogyan kezeli a pénz e két fő megjelenési formáját.

2.2. A pénz jogi fogalma

2.2.1. A pénz és a jog

A pénznek nincs a jogrendszer egészében egységesen érvényesülő fogalma, az egyes jogszabályokban a pénz nem azonos tartalommal szerepel, így a monetáris jognak, a büntetőjognak és a polgári jognak megvan a maga sajátos pénzfogalma. Még a polgári jogon belül is az egyes szabályok kapcsán a pénz fogalma alatt a vagyontárgyak eltérő körét kell érteni, így különösen eltérő értelemben használják ezt a fogalmat a dologi és a kötelmi jog szabályai. Ezért, mindig a jogszabály vizsgálata alapján lehet megállapítani, hogy az adott esetben mit kell pénz alatt érteni.

A pénz közgazdasági fogalmának áttekintése alapján kijelenthetjük, hogy a pénz elsősorban nem jogi, hanem társadalmi, gazdasági jelenség. A pénzt történetileg nem a jog, hanem a társadalmi gyakorlat hozta létre, és önmagában a jog ma sem képes önkényesen kijelölt vagyontárgyat pénz státusszal felruházni. Valamely vagyontárgy nem attól lesz pénz, hogy a jog erről így rendelkezik, hanem attól, hogy ténylegesen betölti a pénzfunkciókat: „pénz alatt kétségtelenül azokat a jószágokat (pénznemeket) értjük, amelyek valamely adott helyen és időben a pénz gazdasági és jogi természetű szerepeit betöltik”.8 „Lévén az, hogy valami helyen valami jószágért mindent kapni lehet, még pedig azért, mert mindent lehet érte kapni, s nem mert őtet máskülönben is erre vagy arra használni lehet, merőben ténybeli valóság, amit el lehet képzelni törvény és bíró (szóval: jog) nélküli állapotban is.”9 Jogszabályi felhatalmazás nélkül is pénz tehát az az eszköz, amelyet széles körben fizetésül használnak, és a jog rendelkezése ellenére sem pénz az, ami ténylegesen nem tölti be ezt a funkciót. Fejlett társadalmakban, konszolidált körülmények között, a gazdasági szereplők ténylegesen alkalmazzák a törvényes fizetőeszközt, ezért ez a kettő egybeesik.

2.2.2. A törvényes fizetőeszköz fogalma

2.2.2.1. A szabályozás tárgykörei

Bár mint említettük, ez nem feltétlenül szükséges eleme a pénzfunkciók megvalósulásának, az államok hosszú ideje törekednek arra, hogy jogalkotás útján is megerősítsék a pénz törvényes fizetőeszköz és kizárólagos számoló státuszát. A modern, belső érték és képviseleti érték nélküli, ún. fiat pénz pedig egyenesen fogalmi eleme a pénz törvényes fizetőeszköz státuszát deklaráló állami közjogi aktus. Általánosan elfogadott tétel, hogy az ország törvényes fizetőeszközének meghatározása az állami szuverenitás egyik eleme (amelyet természetesen, mint egyéb hatásköröket, meg lehet osztani más szuverénekkel, amint ezt láthatjuk az euró esetében).

Ez a közjogi aktus alapvetően a következőkre terjed ki: az ország hivatalos pénznemének és törvényes fizetőeszközének (valuta) meghatározása; a fizetőeszköz értékének rögzítése a nominalizmus elvének megfelelően; és annak meghatározása, hogy a fizetési kötelezettségek milyen pénznemben teljesítendők.

A törvényes fizetőeszközre vonatkozó szabályozás részben a közjog, részben pedig a magánjog területére esik. A közjog határozza meg az ország törvényes fizetőeszközét, és gyakran elfogadási kötelezettséget is fűz hozzá. Ugyanakkor, annak a vagyontárgynak a meghatározása, amelynek átadásával a pénztartozások teljesíthetőek, azaz amely pénztartozás lerovó pozíciójába kerülhet, már a felek magánautonómiája körébe tartozik, és így a magánjog tárgyát képezi.

2.2.2.2. A törvényes fizetőeszköz mint lerovó pénznem

Az ország törvényes fizetőeszköze az a pénznem, amelyben a pénztartozásokat elsődlegesen teljesíteni kell. E törvényes fizetőeszköz státusznak két oldala van: egyrészt az adós jogosult tartozását e fizetőeszközzel teljesíteni, másrészt pedig a hitelező is követelheti az adóstól, hogy fizetési kötelezettségének törvényes fizetőeszközzel tegyen eleget. A törvényes fizetőeszköz szolgáltatása vezet a pénztartozás megszüntetésére. Amíg egy adott országban törvényes fizetőeszköz létezik és ténylegesen pénzként funkcionál, egyik fél sem követelheti a másiktól, hogy pénztartozás teljesítéseként a törvényes fizetőeszközön kívül más vagyontárgyat szolgáltasson illetve fogadjon el.

A törvényes fizetőeszközt lerovó pénznemként előíró szabályok ugyanakkor diszpozitív jellegűek. Szerződéses kapcsolatokban, a szerződési szabadság elve alapján [a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 6:1. § (3) bek.; 6:59. §], elsősorban maguk a felek jogosultak, a teljesítés egyéb feltételei mellett, a lerovó pénznem meghatározására is [Ptk. 6:45. § (1) bek.]. Ebből következően, a törvényes fizetőeszköz elsősorban akkor alkalmazandó, ha a felek – kifejezetten vagy ráutaló magatartással – nem rendelkeztek arról, hogy milyen pénznemben teljesítendő a tartozás.

A gyakorlatban a felek általában nem tulajdonítanak jelentőséget annak, hogy a pénztartozás meghatározása során megkülönböztessék a kirovó és a lerovó pozícióban lévő pénznemet, azaz kifejezett módon előírják, hogy a tartozás milyen pénznemben áll fenn, és azt milyen pénznemben kell teljesíteni. Különleges helyzetektől eltekintve, intuitív módon feltételezik, hogy e két pozícióban ugyanaz a pénznem áll, azaz a tartozást abban a pénznemben kell leróni, amelyben azt meghatározták. Különösen igaz ez azokra a fizetésekre, amelyeket rövid határidőre kell teljesíteni, illetve azokra, amelyeknek nincs külföldi vonatkozásuk. Ezekben az esetekben két lehetőség van: vagy lehet a szerződést úgy értelmezni, hogy abban a felek hallgatólagosan a kirovó pénznemben való teljesítést írták elő, vagy ha nem lehet e kérdésben értelmezés útján eredményre jutni, akkor a fenti diszpozitív szabály alapján a törvényes fizetőeszköz lesz a lerovó pénznem.

A törvényes fizetőeszköznek azonban, azon túl, hogy diszpozitív lerovó pénznemként funkcionál, van még egy fontos szerepe. Ez azzal az elvvel függ össze, hogy pénztartozás teljesítése, a pénz abszolút helyettesíthető jellegéből adódóan (lásd 3.4. pont), nem válhat lehetetlenné. A pénztartozást abban az esetben is teljesíteni kell, ha az irányadó szerződés alapján idegen pénznemmel teljesítendő, azonban a kijelölt idegen pénznem érhető el; ebben az esetben az adós megfelelő mennyiségű törvényes fizetőeszközt köteles szolgáltatni [Ptk. 6:45. § (2) bek.]. A törvényes fizetőeszköz ily módon tartalék lerovó pénznemként is funkcionál.

2.2.2.3. A nominalizmus elve

Függetlenül attól, hogy a pénz nemesfémből vert érme, nemesfémre átváltható papírpénz, vagy belső érték nélküli fiat pénz, senki sem jogosult firtatni a pénz aktuális értékét. Ezért az állam nem csupán azt határozza meg, hogy mi minősül törvényes fizetőeszköznek, hanem előírja azt is, hogy fizetések teljesítése során az ország pénzét névértékén kell figyelembe venni, azaz pénztartozást annak összegével megegyező névértékű pénz szolgáltatásával lehet teljesíteni. A pénz méri a dolgok értékét, de a pénz értékét nem méri semmi. Abban az esetben, ha a felek tartanak a pénzromlástól, és biztosítani akarják a kikötött pénztartozás értékállóságát, akkor azt az egyik a pénztartozás összegének értékállónak hitt fizetőeszközben vagy egyéb megfelelő módon való meghatározásával tehetik meg. A megállapított tartozásnál azonban a hitelező nem jogosult több pénzt kérni, arra hivatkozva, hogy időközben csökkent annak értéke, és fordított esetben, az adós sem csökkentheti tartozását a pénz értéknövekedésére hivatkozva.10

2.2.3. A magyar törvényes fizetőeszköz

Magyarország Alaptörvényének K) cikke szerint Magyarország hivatalos pénzneme a forint. A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2013. évi CXXXIX. törvény (a továbbiakban: MNB tv.) 4. § (2) bekezdése egyrészt monopóliumot biztosít az MNB számára bankjegy és érme kibocsátására, másrészt pedig deklarálja, hogy az MNB által kibocsátott forint bankjegy és érme Magyarország törvényes fizetőeszköze, amelyet e törvény 23. § (2) bekezdése szerint azok bevonásáig magyar hivatalos pénznemben teljesítendő fizetésnél névértéken kell elfogadni. Emellett, a forintérték megállapításáról és az ezzel összefüggő rendelkezésekről szóló, máig hatályos 9000/1946. (VII. 28.) ME rendelet – elsősorban az állam szervei számára – további kötelezettségeket állapít meg a forintban való elszámolásra és fizetési kötelezettségek megállapítására vonatkozóan. Mindez a gyakorlatban is teljes mértékben érvényesül. Az itt idézett rendelkezések a magyar pénzjog alapvető szabályai, amelyet hosszasan lehetne elemezni. Mivel vizsgálódásunk elsősorban nem pénzjogi, hanem polgári jogi kérdésekre irányul, csupán ez utóbbi szabályból emelünk ki két elemet: az elfogadási kötelezettséget és azt, hogy az elfogadás során az MNB által kibocsátott bankjegyet és érmét névértékén kell figyelembe venni.11

Érdekes helyzet alakult arra tekintettel, hogy a 9000/1946. (VII. 28.) ME rendelet 1. §-ának (2) bekezdése szerint a forint 100 fillérre oszlik, azonban az MNB a 2, 5, 10, 20 és 50 fillér denominációjú érméket bevonta a forgalomból [2/1992. (III. 25.) MNB, 2/1996. (MK 22.) MNB és 1/1999. (MK 23.) MNB hirdetmények]. Egy jogvita kapcsán a Legfelsőbb Bíróságnak abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy a fillér érmék forgalomból való bevonását követően érvényesen adható-e árajánlat forint, fillér megjelölésével. A Legfelsőbb Bíróság kimondta, hogy a fillér „mint a forint osztott része” az árak meghatározása és a különféle elszámolások során továbbra is jogszerűen alkalmazható, annak ellenére, hogy a fizetések teljesítésére csak forintban, kerekítéssel meghatározott forintösszeggel kerülhet sor (BH2002. 365. – Legf. Bír. Gf.I.32.644/2000. sz.). Ez az eset azért érdekes, mert világosan megmutatja, hogy a pénz különböző funkciókat tölt be, és adott esetben e funkciók szét is válhatnak, tehát lehetséges, hogy valamely vagyontárgy a pénzfunkciók közül csak egyet vagy néhányat tölt be. Ilyenkor mérlegelés kérdése, hogy az adott vagyontárgyat a funkcionális hiányosságai ellenére, pénznek lehet-e tekinteni. A fizetésieszköz-funkció persze olyan alapvető, hogy ennek hiányában erősen kétséges, hogy pénzről lehet-e szó.

E rendelkezésekben tehát megtalálható valamennyi elem, amelyet fentebb a törvényes fizetőeszköz fogalmi sajátosságaként megjelöltünk. Ezek alapján nem kétséges, hogy a központi bank által kibocsátott, közkeletűen készpénznek nevezett forint bankjegyek és érmék Magyarországon pénzként és egyúttal törvényes fizetőeszközül szolgálnak (amely két kategória, normális körülmények között, a modern társadalmakban nagyrészt egybeesik). A magánjogi irodalomban is, lényegében egyöntetűen, a készpénzt és csakis a készpénzt tekintik pénznek. „Ha a jog világában pénzről beszélünk, az alatt csak a pénznemeket, pénzjószágokat értjük, nem pedig a pénzre szóló követeléseket is”.12 Talán az egyetlen kivétel Petrik, aki ezen írás szerzőjére is hivatkozva13 úgy foglal állást, hogy a pénzzel azonos megítélés alá esik a bankszámlapénz, amelynek „alapján a bankszámla tulajdonosa követelését bármikor valóságos pénzre válthatja át”.14

Ugyanakkor az is egyértelmű, hogy – részben a társadalmi gyakorlat alakulása, részben pedig a jogi szabályozás alapján – a készpénz törvényes fizetőeszköz-szerepe egyre szűkebb területre szorul. A fizetések jelentős körében nem kötelezhető sem az adós arra, hogy készpénzben teljesítsen, sem pedig a hitelező arra, hogy fizetésül készpénzt elfogadjon. Ennek megfelelően, a fizetés is hagyományosan és szigorúan véve elsősorban a tartozás összegével megegyező készpénz átruházását jelenti. A gyakorlatban azonban a készpénzfizetés monopóliuma soha nem érvényesült, emellett különféle elszámolási, teljesítési módok is divatoztak, amelyek között idővel kiemelkedő jelentőségre tett szert a bankszámlák közötti elszámolás. Az ilyen módon való fizetés alapja a banki folyószámlabetét, amelyet erre tekintettel bankszámlapénznek is neveznek.

2.2.4. A bankszámlapénz

Amint fentebb láttuk, gazdasági értelemben a pénz fogalma a készpénz mellett magában foglalja a látra szóló betéteket, különösen a fizetésiszámla-követeléseket, azaz a bankszámlapénzt is. A mindennapi és a gazdasági gyakorlatban nem tulajdonítanak elvi jelentőséget a készpénz és a számlapénz megkülönböztetésének, mindenkor az adott helyzet praktikus szempontjai alapján döntik el, hogy a pénzt melyik megjelenési formájában alkalmazzák. Éppen e praktikus szempontok vezetnek arra, hogy a fizetési forgalom jelentős része számlapénz felhasználásával, a banki fizetési rendszerben valósul meg. E fejleményt részben elismeri, részben pedig tovább erősíti az, hogy a vállalkozások kötelesek fizetési számlával rendelkezni, és pénzforgalmukat túlnyomórészt e számlán lebonyolítani, beleértve, hogy adófizetési kötelezettségeiket e számláról való átutalással teljesíthetik, és az állami költségvetésből részükre kifizetés e számla javára teljesíthető (az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. tv. 38. §).

Ha abból indulunk ki, hogy a jog nem hagyhatja figyelmen kívül a mindennapi és az üzleti életben valamint a közgazdaságtudományban kialakult pénzfogalmat, akkor ebből az következne, hogy a jog számára is pénz kell, hogy legyen mindaz a vagyontárgy, amely egy adott helyen és időben leginkább betölti a pénzfunkciókat, különösen a fizetésieszköz-funkciót. E követelménynek a bankszámlapénz kétségkívül megfelel. A nehézség abból adódik, hogy a pénzként szolgáló vagyontárgyak természete különböző: a forgalomban levő pénz kisebbik része kvázi dologi természetű készpénz (bankjegy és érme), nagyobb része viszont testi formában meg nem jelenő követelés a számlavezető bankkal szemben. A magyar polgári jog azonban alapvetően eltérő jogi rezsimet alkalmaz a materiális és az immateriális vagyontárgyakra; a készpénzre és a bankszámlapénzre ezért eltérő dologi és kötelmi jogi szabályok vonatkoznak. Látni fogjuk, hogy pénz a tulajdonjog szabályai értelmezésében csak a készpénz, a kötelmi jogban azonban, a gyakorlati felfogással összhangban, a készpénz mellett ide kell érteni a számlapénzt is.

A kötelmi jog területén eddig csupán értelmezés és belemagyarázás útján lehetett arra az eredményre jutni, hogy a Ptk. fizetésre és pénztartozásra vonatkozó szabályai alkalmazásában pénz alatt a bankszámlapénzt is érteni kell. Ez az értelmezés jelentős támogatást kapott kodifikációs oldalról, a fizetés fogalmának új meghatározásával (Ptk. 6:42. §). A hagyományos felfogás szerint – amely azon alapul, hogy törvényes fizetőeszköznek a monetáris hatóság által kibocsátott bankjegy és érme minősül – pénztartozást készpénzben kell és lehet teljesíteni; ettől eltérő fizetési mód csak a felek megállapodása esetén alkalmazható. „Általános jogszabály, hogy a hitelező az adóstól kötelemszerű teljesítést követelhet. Mást, mint amivel az adós neki tartozik, nem kell neki elfogadnia (aliud pro alio invito creditori solvi non potest). Ez a tétel áll a pénztartozásra is. Ha a követelés tárgya készpénz szolgáltatása, a kötelem készpénz (fizetés) helyett adott másnemű szolgáltatással (pl. bankjegy, pénztárjegy, kamat- vagy osztalékszelvény; általában értékpapír, dolog, jog adásával) csak akkor szűnik meg, ha ezt a »mást« a hitelező teljesítés gyanánt elfogadja (in solutum accipit).”15

A Ptk. új szabálya alapján – eltérő megállapodás híján – fizetés készpénz tulajdonjogának átruházása mellett bankszámlapénz felhasználásával (elsősorban átutalással) is teljesíthető, azaz az adós választhat, hogy készpénz vagy számlapénz felhasználásával tesz-e eleget fizetési kötelezettségének. A Ptk. ezzel mintegy nagykorúsítja a bankszámlapénzt, jogilag is elismeri annak fizetőeszköz-jellegét.

Ez az új szabály hatásában és jelentőségében azonban továbbmegy annál, hogy megerősíti azt a mindennapi gyakorlati tapasztalat alapján e nélkül is adódó következtetést, hogy a készpénz mellett a bankszámlapénz is pénz. A hitelező – hacsak a megállapodásuk, akár hallgatólagosan is, nem írta elő a készpénzben teljesítés kötelezettségét – nem utasíthatja vissza a bankszámlapénzben teljesített fizetést. A bankszámlapénz tehát nem csupán „az önkénytes készforgalomban tényleg folyó pénz”, hanem egyúttal „a hitelezőre rátukmálható fizető eszköz”.16 A „rátukmálhatóság”, azaz az, hogy a hitelező nem utasíthatja vissza a bankszámlapénzzel való teljesítést, a törvényes fizetőeszköz fogalmának lényeges sajátossága. Miközben a közjogi szabályok alapján kizárólag a készpénzt tekinthetjük törvényes fizetőeszköznek, úgy tűnik, hogy a magánjog kötelmi jogi jogviszonyaiban a forintban denominált bankszámlapénz is, nem csupán egyre szélesebb körben alkalmazott pénz, hanem – a készpénz fizetőeszköz-szerepének visszaszorulásával párhuzamosan – törvényes fizetőeszköz-szerepre emelkedett (amely, mint erre fentebb utaltunk, megfelel annak a normál tendenciának, hogy a pénz szerepét betöltő vagyontárgy egyúttal törvényes fizetőeszköz is).

Közelebbi vizsgálatot igényel, és ezen írás további részének ez az egyik fő tárgya, hogy a pénz két formája közötti eltérés milyen érdemi különbséget jelent az analóg helyzetek (különösen a fizetéssel kapcsolatos hibák következményeinek) jogi megítélésében. Előrebocsátható, hogy gazdasági és gyakorlati szempontból nem lenne észszerű, sőt, kifejezetten zavart keltő lenne, ha a jog lényegesen eltérően kezelné a hasonló szituációkat, attól függően, hogy abban készpénz vagy bankszámlapénz szerepel-e.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.