Esterházy Péter

Javított kiadás

– melléklet a Harmonia cælestishez –
részlet

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

© Esterházy Péter, 2002

Felelős kiadó Dávid Anna
A borítót Esterházy Gitta tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3323 4

ELŐSZÓ

Addig folytatjuk, amíg nyersanyagunk van, bárkibe, bármibe kerül is, ezt a mondatot hallom e pillanatban a rádióból (2001. január 23-án, délután, két óra valahánykor, elfelejtettem fölírni a percet), Mészöly Miklós mondatát a Filmből, most, amikor hosszas „tologatás” után végre elkezdtem ezt az írást; mintha öreg pályatársam biztatna, erősítene, szemernyit csalódottan, hogy erre a nógatásra rászorulok, hogy ezt magamtól nem tudom.

Most minden segítség elkelne. És éppen most vagyok olyan egyedül, mint még soha. (Az önsajnálat elkerülésére majd folyamatosan és látom, látni vélem, hiábavalóan törekedni fogok.)

Szeretném, ha ezt a könyvet kizárólag az olvasná, aki már a Harmoniát olvasta. Persze, az olvasó azt csinál, amit akar, könyörögni meg nem fogok. Bár… majd látni fogják, az írás, pontosabban a történés közben sokszor bármire képes lettem volna; a könyörögni a minimum.

Szívesen rejtélyeskednék itt még tovább, de nem lehet.

Munka ez is.

1999 őszén szóltam K.-nak, hogy segítsen, meg szeretném nézni az anyagaimat, ha vannak, a Történeti Hivatalban, hogy ﬁgyeltettek-e vagy lehallgattak-e annak idején; itt mindenki azt hiszi, hogy rá volt állítva a fél titokrendőrség, én nem hittem, sőt, szinte bizonyos voltam, hogy nem, de akartam tárgyszerűen ezt tudni, meg valahogy állampolgári, demokratikus kötelességemnek is tartottam — ha nem is a múlt tisztázását, de az esetleges akták megtekintésében megnyilvánuló ﬁgyelmességet a múlt iránt.

K. szakember, jól kiismeri magát, biztosan tudja, hogyan is kell ehhez hozzáfogni. Jellemző, hogy azonnal valami privilegizált kiskaput kerestem, föl sem tételeztem, hogy az elegendő, ha csak úgy odamegyek az intézetbe, melyet azért gründoltak, hogy az emberek csak úgy odamenjenek. S valóban, ha nem állampolgári jogon kérem a rám vonatkozókat, hanem mintegy kutatni akarom a „témát”, magyarázta K., akkor több anyaghoz juthatok hozzá.

Hogy mit is szeretnék. Hát hogy van-e rólam valami. Meg akkor talán már megnézném az egész családra vonatkozókat. Hátha apámat hallgatták le. (K. együtt dolgozott vele egy ideig a boldog emlékezetű Budapester Rundschauban, terveztem is, hogy „megbeszéltetem” a regény számára, de aztán ez elmaradt. Nagynénikkel, -bácsikkal is beszéltem, a legendás, kozmikus tantikkal, olykor magnóval is, és ezek a találkozások ugyan roppant érdekesnek bizonyultak, de hamar látszott — látszott, mert megláttam —, hogy ezekkel nem úszom meg, mert valamit meg akartam úszni, konkrétan munkát, azt reméltem, hogy lesz valami, amit nem nekem kell megcsinálni. De mindent nekem kell. Így, a regény szempontjából, nem sajnáltam ennek a K.-val való beszélgetésnek az elmaradását, majd esetleg később, gondoltam, ha kész vagyok, akkor még szívesen megtudok ezt-azt (apámról), most ez elég; elég már.)

Megvan az a cédula, amelyet akkor írtam, amikor K.-val telefonoztam. Mint egy gyerek, írtam a teendőket. Hogy írjak a Történeti Hivatal ügyfélszolgálatának, kérelmezzek hivatalos blankettát, mit?, hivatalos blankettát tudományos célú kutatáshoz. Kétszer is lediktáltattam magamnak. És majd ezt támogatja az 56-os Intézet. És mit írjak kutatási tárgynak? Szerepem a magyar irodalomban a 70-es évektől. (Először mintha: „EP és kora” lett volna, de azt nem voltam hajlandó leírni.) És mintha később ezt javítani kellett volna E. családra, de nem emlékszem pontosan. — Ez a probléma, ahogy eddig még soha, itt állandóan visszatér: alkalmazkodnom kell a valósághoz. Eddig a szavakhoz kellett.

De mindevvel csupán félszívvel foglalkoztam, mert a Harmonia cælestist fejeztem be, bódultan dolgoztam látástól vakulásig. Többször is befejeztem, vagyis többször azt hittem, készen vagyok, illetve ami hátra van, az puszta formalitás, noha tudhattam volna, észből is meg tapasztalatból is, hogy ilyen nincs, nincsen puszta formalitás, nincs „ez már csak technikai kérdés”, amíg tényleg nincs kész, addig bármi megtörténhet, addig minden éles. Ha valami majdnem készen van, az nincsen készen.

A munkát három napra meg kellett szakítanom, coitus interruptus, tulajdonképpen egy másik coitus kedvéért (ahhoz képest, ami jön, ez itt stilárisan több mint kifogásolható, ferde, de én magam vagyok ferde, úgy élek mégiscsak, mintha nem is létezne az, amiről beszámolandó vagyok), Bécsben átvettem az osztrák állami díjat. Jó kis három nap volt, elegáns hotel, jó éttermek, laza séták, ünnepség a Bundeskanzleramton, könnyű arany dicsőség. S ahogy hallgattam Dés laudatiós szaxofonozását, még csak türelmetlen se voltam, inkább egy nagy, nyugodt lélegzetvétel volt ez az utolsó munkanapok előtt. Nem tudtam, hogy ez életem utolsó olyan pillanata, amikor úgy örülhetek, ahogy tudok, ahogy én tudok, mert nagyon tudok, ilyen az alkatom, tehetséges örülő vagyok, ezt kaptam az Égtől (és szóla alá a fellegekből az Úr: örülj, bazmeg!, és lőn, ekképp dicsérendve őt), nem tudtam, hogy ennek kisvártatva vége, és egy akkora árnyék telepszik belém…, hát nem is olyan nagy: csupán akkora, mint én, nem tudtam, hogy most utoljára könnyű a szívem. Hogy soha többé.

Először 1999. december 16-án fejeztem be a Harmoniát, és szándékaim komolyságát mutatja, hogy szerénytelenül beírtam a noteszomba, 23 óra 7 perc, és hogy KÉSZ. Nagybetűvel. Az első rész eleje nem volt rendben, ezt már a nyáron meg akartam csinálni, de elmaradt (elvitte az időt a frankfurti Buchmesse-beszéd megírása), nem tulajdonítottam neki jelentőséget, technikai maszatolás, az első tíz mondat sorrendjét kell rendbetenni, egy darab kellemes munkanap.

És elkezdtem a kellemes munkanapot, ami egy rémületbe torkollott. Mert — kicsit leegyszerűsítve — amikor az első tíz a helyére került, igen, akkor legyen ez az első: „Kutya nehéz úgy hazudni, ha az ember nem ösmeri az igazságot” stb., ide egy újat írni stb., s nyúltam a 11. után, akkor azt kellett látnom, hogy ott nem annak kell lenni, hanem (mondjuk) az eddigi 87. mondatnak. És a 12. nem a 12., hanem a 301. Vagyishogy az egészet át kell gondolni, újra, tematikus listákat kell készítenem, mindent újra megjegyeznem, de mert ez nehéz, a listákról is listákat kell vezetnem, főleg azonban megint teljes koncentráltságban föl és át kell fogni az egész első részt, amire nem voltam fölkészülve.

Átkóvályogtam az ünnepeken, és elkezdődött életem talán legsúlyosabb munkahete, szinte föl se öltöztem, véletlenül ettem, nem borotválkoztam, éjfélkor úgy dőltem ágyba, hogy a következő pillanatban már reggel hét óra volt, s botorkáltam a szobámba, senki és semmi nem létezett, kizárólag a szöveg meg a számok, vagyis a sorrend. Időnként délután egy negyedórára ledőltem, ezt olykor máskor is megteszem, de most úgy aludtam, mint egy halott, halottalvó (mint apám, lásd HC, 686. o.).

Szellemi, ﬁzikai, morális képességeim határához értem. A határhoz érni jó érzés. Csak picikét kiszolgáltatott lesz az ember. Úgy éreztem, ha most valaki rámnéz, azonnal elbőgöm magam. Vagy pofán verem. Érdekes lehetett velem együttélni.

De csak Miklós (13) lázadt. Vagy csak azt vettem észre. Egy apa az nem ilyen. Egy rendes apa. Hanem milyen, mondtam fásultan ülve a konyhában. Egy rendes apa az foglalkozik a gyerekével, egy rendes apa pingpongozik a gyerekével, a ﬁával!, egy rendes apa kirándul a ﬁával a környékbeli hegyekbe! De hát… Tudom, tudom én, a regény! Na látod! Nix na látod. Első a család! — kiáltotta mint egy szigorú, reményét vesztett feleség. Erre föléledtem, erről tudok valamit, és mint egy lelkifurdalásos férj, erőből válaszoltam, hogy azt ő tudhatja nagyon is jól, hogy a család nekem milyen fontos, de első a munka! Amire ő, még mindig sértett feleségként elrohant. Vállat vontam, szaladgáljatok csak, én már nem tudok mit csinálni. Ezt a tehetetlenséget érthette meg ő is, mert amikor negyedóra múltán visszajött a pizzájáért, mondani ugyan nem mondott semmit — mert nem is volt mit —, de elmentében megsimogatta a vállamat, mintha ő volna nyugodt felnőtt és én gyerek, jól van, hát akkor ilyen vagy, mostantól kezdve ezt nevezzük rendes apának.

Január 8-án lettem kész, megint odaírtam, hogy KÉSZ, szombat délben (percet már nem írtam), majd a füzeteket elvittem Gizellához, a gépírónőhöz. Jól megértem Dosztojevszkijt, aki beleszeretett a titkárnőjébe. Addig diktált, amíg. Gizella az első idegen, aki olvassa a regényeimet, helyzete így kényes, minthogy az enyém az. Finom, művelt úriasszony, s noha szigorú szellem (amennyiben nem hazudik), védtelen helyzetemben (hisz a szöveg, amit adok neki még meleg, még gőzölög, olyan friss) hibátlanul viselkedik, amiért múlhatatlanul hálás vagyok neki. Nem bánt, nem is óv; én persze gyors dicséretet akarok kicsikarni (lényegében azt szeretném, ha elájulna, olyan jók volnának a szövegeim, én meg paskolnám az arcát, ugyan, Gizellám, térjen már magához, nem kell ez, ez azért túlzás, de értem, mire gondol), többször is alkalmat adok, hogy dicsérjen, akkor ez ugye talán többé-kevésbé esetleg rendben volna, nemde?, de ő csak akkor beszél, ha ő akar, nem amikor én szeretném. Úgy lehetne mondani: keményen tapintatos. Nem szereti az ún. csúnya szavakat (nincs könnyű élete: Nádasnak is gépel), amelyekért olykor megfedd, ami csak játék, de kérdezni komolyan kérdezi, miért, mi célból, mi az értelme, mi a szükségszerűsége.

Fecsegek, húzom az időt, ami hiba és ostobaság is: hiszen nincs idő. Ami volt, az lepergett; minden jelenidő.

Másnap, január 9-én fáradt fejfájással feküdtem, de délután mégis hozzáfogtam a második rész „simogatásához”, ami nyugodalmas gat-getésnek ígérkezett, átnyálazni a maradék cédulákat s illeszteni, ha van hely, s egyáltalán: nézegetni, pátyolgatni még a szöveget. De a testem nem hagyta: hétfő reggel már hatkor fölkelt, fél hétkor a szobámban volt, fel se öltözve, dressing-gownban, mintha előkelő angol műkedvelő irodalombarát volna, gyapjúharisnyában. Szombaton, 15-én szintén 6-kor keltem, és délután négykor azt írtam a noteszomba: most KÉSZ!, és erősen aláhúztam. És valóban kész is voltam. Elszaladtam ezzel a füzethalommal is Gizellához, próbáltam kihúzni valamit belőle az eddigiekről, mindhiába, aztán vacsoránál pezsgőt bontottam, és megnéztem a tévében megint a Pulp ﬁctiont.

Még az őszön álmodoztam arról, hogy ha kész leszek, elmegyek a feleségemmel (a babámmal) a világ végére, valahová melegre, a tengerhez, a Maldív-szigetekre, bárhová. Végül is ez utóbbi következett be, a bárhová, Dichtung und Wahrheit, elmentünk négy napra a szigligeti alkotóházba. Jó volt. Vasárnap, 23-án indultunk, csütörtökön, 27-én jöttünk föl. Sétálgattunk, aluszkáltunk, kicsit fájt a derekam (bajlódtam vele). Mielőtt ideutaztunk, pénteken várt este egy üzenet, hogy telefonozott a Történeti Hivatalból M., hívnám vissza. Ezt innét, Szigligetről meg is tettem, s megbeszéltünk egy találkozót péntekre, 28-ára, egy órára.

Próbálom ezt a csütörtököt fölidézni, mely bizonyos értelemben szintén utolsó volt, nem nagyon megy. Este elmentem a szokásos hóvégi ÉS-vacsorára, ez az egyetlen rendszeres társadalmi életem, szívesen jövök ide, szerkesztők és olvasók (nyílt) vacsorájára, még akkor is, ha dolgoztam és fáradt vagyok, olyan, mintha volna egy ország, egy város, egy szerkesztőség, kollégák, barátok, barátnék — és még a konyha is akceptálható. Jókedvűen végződött életem utolsó régi csütörtökje.

Amúgy is kezdett birtokba venni a jókedv, jókedvnél több, boldogságnál kevesebb, mert meglátni véltem a könyvem jó sorsát. Még kedden, 25-én, Pál napján telefonozott Zs., hogy elolvasta a kéziratot, és — és, és. Az alkotóház irodájában álltam, R., akitől fél évvel azelőtt szép, ritka szavakat kaptam ajándékba (langalló, pupora), melyekkel a kitelepítési jeleneteket tehettem valóságosabbá (HC, 600. o.), ott ült velem szemben az asztala mögött, tapintatosan nem nézett rám, én pedig boldog, mamlasz ragyogásban hallgattam Zs., talán nem túlzás, meghatott hangját, hallottam, ahogy elbűvölte őt a regény, elbűvölte őt az apám. Ez, meg még a kiadóból G. rajongása volt a legtisztább öröm a regényt illetően, mert minden későbbi jóra rávetült ama másnapi, 28-i árnyék, amelynek súlya alatt élek azóta is, és mindörökké.

28-a után azonnal elkezdtem írni egy naplófélét, azt fogom itt közreadni. De erről a napról még nem készítettem följegyzést, most sajnálom, mert itt, mint látni fogjuk, nem használhatom amúgy is meglehetősen szegényes képzeletemet. Károly és Karola napja, megnézhetném, hogy a Nap mikor kelt, és mikor nyugodott és tanúsíthatom, hogy kelt és nyugodott (megnéztem: 7:16, 16:38], 1h, Eötvös 7, áll a noteszemben, intézkedések, rosszkedv, ez a reggelre vonatkozik. Aztán 1:!!!!, négy darab felkiáltójel és: dermedt→könyvesbolt, Mora, Goethe 1/2 8. Hogy tudniillik Terézia Morának aznap estje van a Goethe Intézetben.

Értelemszerűen nem gondoltam semmi rosszra, de mégis ideges voltam, ahogy mentem föl a széles lépcsőn M. irodájába. Afféle kádárkoros görcsök a gyomromban. M. is biztos valami rendőr volt 90 előtt, gondoltam. Szívélyesen, sőt kedvesen fogadott. Kávéztunk, fontos ember a fontos embernél. Zavarban látszott lenni, amit túlzásnak tartottam, minthogy hiúságomban úgy vettem, sznobságból van zavarban. Három barna dosszié feküdt előtte. Nocsak, mégis dolgoztak a ﬁúk, szólottam magamban kevélyen. M. végre ötölve-hatolva hozzáfogott mondandójához, hogy megkapták a kutatási kérelmemet, és hogy kevés dolgot találtak, meg hogy az 1980 utániakat engedélyeztetni kell a belüggyel, az lassan megy, elnézésemet kéri.

Enyhe ingerültséggel hallgattam ezt a fontoskodást. Hozzá-hozzáért a dossziékhoz. Hogy mondania kell még valamit, de ne ijedjek meg, megvetően lebiggyesztettem a szám, de ő úgy érezte, kötelessége ezt megmutatni, és hát… ennek én, hogy úgy mondja, nem fogok örülni, és hát… ő nem is tudja, a legegyszerűbb talán, ha belenézek, akkor majd látni fogom, mi ez, illetve hogy miről van szó, és felém tolta a dossziékat. Ebben a kicsi mozdulatban valamiért volt valami ijesztő. Ez egy munkadosszié, egy ügynöki dosszié, egy ügynök, érthetetlenül nagyot sóhajtott, mintha az ügynökök léte személyes fájdalma volna, egy ügynök jelentései.

Mit kell ezen ennyit tökölni, gondoltam, hogy unom ezeket a gátlásos felnőtt férﬁakat, mért nem lehet normálisan beszélni, és kinyitottam a dossziét.

Azonnal tudtam, miről van szó.

Amit láttam, azt nem hihettem el. Gyorsan az asztalra tettem a kezem, mert remegni kezdett. Most mit csináljak. Mintha álmodtam volna. Mindjárt elájulok, s az mindent megold. Vagy kiugrok a csukott ablakon, és elmenekülök. Azonnal viselkedni kezdtem (ahogy azóta annyiszor), megköszöntem a bizalmat, és hogy akkor szeretném ezeket elolvasni. Erre valami olyasmit mondott, hogy ő már olvasta, és ne féljek, ez a jobbak közül való, ilyesmit. El akartam tűnni innét, ne nézhesse most senki az arcom. Mentem az Andrássy úton, néztem a házakat, hogy összedőlnek-e, de nem.

Nem krimi ez, hogy ügyelnem kellene vagy lehetne, hogy csak a végén derüljön ki, ha van, ki a gyilkos (miközben nincs, amit szívesebben tennék, mint húzni ezt a pillanatot): a dossziét kinyitván, azonnal fölismertem édesapám kézírását.

Az alábbiakban közreadom az ügynöki jelentéseket, azt, amit kimásoltam belőlük, valamint a közben keletkezett jegyzeteimet. Nem akarok (akartam) nagyon szerkesztgetni, miközben tudom, formát kell adnom ennek is.

Figyeltem magam, akár egy állatot, hogy vajon ebben a helyzetben miként fogok viselkedni, mire mit teszek, mi mit tesz velem.

ELSŐ DOSSZIÉ

<Az iratok másolása és a közvetlen jegyzetek (füzetekbe, cédulákra, eléggé összevissza) 2000 nyarára készültek el, ezt újra leírtam, kicsit már rendezve és új megjegyzéseket fűzve, ez lényegében 2001, ezeket írtam a szögletes zárójelbe [ ]. És akkor harmadszor is leírtam, leírom, most, 2002-ben, ha lesz szöveg, azt ebbe a hegyes zárójelbe teszem.>

[Az első írás vasárnapról való, próbálok visszaemlékezni, mi történt pénteken meg szombaton. Mentem tovább az Andrássy úton, aztán betámolyogtam az Írók Boltjába. Jólesett, de milyen jól esett, ahogy „a könyvesboltos kisasszonyok” körbedongtak, a hálásnál is hálásabb vagyok (s voltam) nekik ezért. Pedig nem is tudták, mekkora bajban vagyok. Arra egyébként én is csak fokozatosan jöttem ott rá, arra, hogy nem álmodom. Úgy éreztem, feloldódom a levegőben, hogy szétfolyok, hogy nem vagyok, hogy bármi megtörténhet most velem, megölök vagy megbaszok valakit, mindegy, egyik jobb, mint a másik, és — gondoltam még harciasan — én semmiért se vagyok felelős. Mikor anyám meghalt, akkor voltam ilyen sunyin kába.

Erő volt vagy inkább tehetetlenség, hogy elkeveredtem még Mora felolvasására is? Vagy félelem az egyedülléttől? Mért nem iszkoltam haza? Még vacsorázni is elmentem a kollégákkal. Gőg is volt bennem, mintha részeg lettem volna, hogy én milyen sokat kibírok. És hogy azt se tudjátok, ki vagyok.

Szombat délelőtt megnéztem a Vígben az Egy nő próbáját. Két szó áll a noteszban: elég jó, s azután: dermedt. Dermedt, ez úgy látszik az alapszó.]

2000. január 30. vasárnap

[ceruzával, nagyon gyorsan írva, lépést akartam tartani az agyammal, a mozgásba hozott agyammal]

Amit még sose: félek. Életfélelem. A félelem egész garmadája van bennem. Rögtön a legegyszerűbb: hogy kitudódik. Úgy értettem, ez idő szerint hárman tudnak róla. Remélhetőleg senki nem pletykál. Pedig nagy téma. De nekem mindenre föl kell készülnöm. Ez az írás is az. Nem védekezés, nem magyarázkodás: pozíciókeresés. Keresem a helyem, az új helyem. Meg akarom állapítani a viszonyomat ehhez meg ennek a következményeihez.

Nem szeretném, sőt nem akarom (ezt úgy mondom, mint egy gyerek, aki még azt hiszi, ő mondja meg, milyen a világ), hogy olyan helyzetbe kerülhessek, hogy valaki mond valamit, és nekem el kell pirulnom. Szégyenkezem, igen, sőt, szégyenben vagyok, de nem akarok kiszolgáltatottan pironkodni.

Miközben ki vagyok szolgáltatva. Meggyöngültem. Kell hozzá kis aljasság — mert hát én én vagyok, az apám meg az apám (igaz, az apám) —, de eztán bárki, bárki nyikhaj is, odavághat nekem egy félmondatot úgy, hogy utána nehéz volna mit mondanom. Eddig az átpolitizált aljasság nehezen tudott fogást találni rajtam (piarista diák, négy gyerek apja, jó, tiszta, régi magyar vérem — mehetnek a fenébe korpára hatfelé malacnak). [Ezt a helyzetemet, olyik primitív vitát leegyszerűsítendő, egyszer-másszor kihasználtam. Ez nyilván hiba: annak, amit mondok, képviselek, akkor is igaznak kell lennie, ha KISZ-tag volnék, buzi, magtalan és zsidó. Vagy, brrr, tréfa, protestáns!]

De ez a kisebbik félelem, kis alázattal (ahogy leírtam ezt a szót, röviden fölnevettem, már írnám is: hö-hö, de bizonytalan vagyok, mint még soha, ezen írás stiláris követelményeiben) megoldható. A nagyobbik, hogy ellentétben a költő ajánlásával, én nem akarnám megváltoztatni éltemet. És félek, hogy megváltozik. [Annyi emberbe, érdekbe trappolok bele…]

Itt is van egy érdektelenebb: nem szeretnék rosszkedvűbb, rosszabb kedvű lenni. Búval gyakott. Amit Mészöly mondott egyszer (nem irónia nélkül) rólam: az ontológiai derű, hogy azt nem szívesen veszteném el. Nem szívesen adnám oda. — Ha 25 éves volnék (és nem én): akkor azonnal alkoholista lehetnék. Vagy súlyosan depressziós. Mert hát ez az egész meghalad engem. Ez túl sok.

Nem akarom, nem akarom. És nem akarok komolyabb se lenni. A komolyt és éleset hozta nekem a nyelv. Segít, eddig mindig segített. Úgy beszélek a nyelvről, mint az anyámról, úgy is gondolok rá, olyan érzelmesen. (Anyámról apám jut eszembe, és folyik itt a könnyem. Inkább így mondom, s nem úgy, hogy sírok.)

Nem akarom, hogy megváltozzék a „járásom”. Mert most olyan nehéz a szívem, mint a Gafﬁot-lexikon. (Utolsó leheletemmel is intertextuális leszek, gondolom.) Nem is a szívem nehéz, inkább a gyomrom. Hajszálra úgy, ahogy a HC [688.] oldalán. „Reggel ébredéskor torkon ragadott a félelem. Ez más volt, mint amit eddig ismertem.” Csak azt fejből írtam, fantáziából. Kullogok a könyvem után.

[Két cédula még erről a napról, Kathrin Röggla regénye levonatának a másik felén. Kösz, Kathrin.]

Az Istenre majd még (üvöltözve, számonkérőleg) visszatérek, de valakinek (másfelől) mégiscsak hálával tartozom, hogy ezt csak mostan tudtam meg s nem mondjuk húsz- vagy harmincévesen. Soha nem tudtam volna megírni a könyveimet, a Termelési-regényt vagy később a 90 körüli cikkeket, semmi olyat, amelyben az úgynevezett szabadságom látszik vagy működik.

Én nem néztem föl az apámra, nem volt ő példaképem, de néztem őt, tanultam tőle, és mindenestül szerettem (ahogy persze most is — jaj, evvel most mi lesz?; megint siratom magam). Azt is gondoltam — írtam is —, hogy valamelyest helyette is beszélek. Büszke voltam rá. Hogy nem bírták begyűrni (!), nem lett frusztrált, sértett vesztes, hanem szabad vesztes, ez nekem nagyon sokat jelentett. Rajta keresztül tudtam büszke lenni a családomra — és én ettől (is) voltam erős. Vagy inkább: laza. Lazán, vagyis fontoskodás nélkül magabiztos. Nyugodtan lehettem bizonytalan és magabiztos. Úgy lehettem az utóbbi, hogy nem magamra kellett gondolnom. Nem kellett kóserolnom magamat. Mert ott volt egy nagy (családi) hinterland — és ehhez minden út rajta át vezetett.

Ha tudtam volna ezt a nyomorúságot: egész életemben a HC-t akartam volna megírni, hogy ez, ez az utolsó (!) könyv elviselhető legyen valahogy. Annyira akartam volna, kellett volna akarnom, hogy természetszerűleg nem sikerülhetett volna. [Ugyan. Ha tudtam volna, hogy is mertem volna tollat venni a kezembe… Betemetett volna a gyűlölet, a szégyen, a félelem.]

Nem elcsábulni ettől a szövegtől. Nem hiúságból megjelentetni.

Néha beremeg a kezem.

Két hét nyugalom. Tizennégy nap. Ennyi, ennyit kaptam kilenc és fél év robotra. Nem valami nagyvonalú ajánlat, a kurva életbe! Most megint ez a pattanásig feszültség! Hogy ﬁgyelni mindenre, azonnal leírni vagy megjegyezni, hogy egy percre se kiengedhetni… Annyira reméltem, terveztem (mert olyan, de olyan boldog voltam, amikor befejeztem a Harmoniát, úgy megkönnyebbültem, hogy mégis sikerült), hogy majd most egy fél évig, évig kiengedve, kicsit könnyebben lehetek, olvasgatok, jegyezgetek, örülök, hogy élek, pihegek.

Ehelyett formálgathatom majd egész nap ezt a mocskot. A regény szavával: szarpépet (687. o.). Ha ezt befejeztem, utána már — azt hiszem — nem fogom tudni leírni azt a szót, hogy apa. Édesapa. Édesapám. Papi. Papácska. Öreg. Faterkám. (Könny.) A családról se akarok, pedig… Jellemző hülyeségem: lám, azt hiszem, az Úristen a regényeim szempontjai szerint rendezi a sorsokat, a sorsomat.

Vélhetően nem csak azt nem fogom tudni leírni, édesapám, hanem azt se, hogy én. Illetve valahogy nagyon másképp, „messzebb” vagy „messzebbről”. Mondhatná valaki (kolléga): micsoda mázlista!

[Megnyitottam egy füzetet, „Javított kiadás, 2000. január 30. →” felirattal.]

Sok jó első mondat volna. Pl. Kutya nehéz dolog úgy hazudni, ha az ember nem ösmeri az igazságot. Egyre könnyebb hazudnom. A Termelési-regény első mondata se volna rossz: Nem találunk szavakat.

Dunát lehet jó első mondattal rekeszteni. Miközben még nem kezdtem írást, amelyről ennyire nem tudom, hogy mi. Hogy mi legyen vagy lehet. Egyáltalán, hogy legyen-e [lehet-e, szabad-e lennie]. De jó volna, ha nem lenne. Ha nem kéne lennie. Csak ülnék a fehér papír előtt a na-hagy mü-hű utáni fekete vákuumban, alkotói válságban, s egy sort se bírnék írni, az volna jó. Istenem, mit meg nem adnék érte!

Tessék: mit? Mennyit? Hát igen: tulajdonképpen semennyit. Hányszor, de hányszor büszkélkedtem avval, hogy engem mennyire lenyűgöz minden, ami van. Hogy én mennyire tisztelek mindent, ami létezik. Merthogy ez engem mennyire érdekel! Nesze, érdeklődj!

Életemben először tehetetlenségből írok. Megyek, amerre az iratok vezetnek, aztán lesz, ami lesz. Szívesen hallgatnék. Szívesen eltemetném magamban. Hallgatnék, mint a sír. Ehhez volna bennem erő: sírba vinni a titkot. Nem azért beszélek, hogy mentsem a menthetőt. Nincs mit menteni. De evvel se akarok kérkedni.

Ungváry Rudolf idézi Senecát: „Mit számít, hogy gyalázatosat cselekszel, ha senki nem tudja? Te magad tudod. Ezt a tanút semmibe venni, ez az igazi nyomorúság.” A gyalázatosat nem én követtem el — de nem is valaki más! Volt bennem egy „mi”, bekebeleztem mindent, apámat is, és ha akkor jó volt és támaszkodtam rá, akkor most nem vehetem ezt a „mi”-t semmibe. Vagy vehetem, de az az igazi nyomorúság. Nem akarok nyomorultul élni. (Ennek lehetősége, pedig mindjárt ötvenéves vagyok, eddig még csak föl sem merült bennem.) Nem akarom ezt a nyomorúságot választani.

Mi nem akarjuk: apám és én.

Na ez a rossz mondat. Ez lett rossz. Nem választhatom el magamat tőle, de nincs is ez a közösség. A frankfurti beszéd végén fogalmaztam így, hogy apám és én köszönjük a ﬁgyelmüket. Miután arra kértem az úri közönséget, hogy majd igyanak apám egészségére, aki szegény annyi vacak lőrét megivott volt életében. (Ennél mindig elsírtam magam, s mert ezt Frankfurtban nem akartam, előtte vagy ötvenszer felolvastam magamnak ezt a részt, úgyhogy ott már nem is olvastam, hanem fejből zsolozsmáztam, mintha nem is jelentene semmit.) Ez volt az én hübriszem, valahogy úgy képzeltem, hogy megválthatom őt. Nem így van, nem ilyen szépen van. <Pedig bizonyos értelemben még most is így van. Az ember az Égtől szabadságot kapott, ő is élt a szabadságával, én is élek a szabadságommal, s ezek hatnak egymásra.>

2000. január 31., hétfő

Nem tudom rendezni ezt, csak folyik belőlem. Jár az agyam: apámon. Miközben azt hittem, épp végzek vele, nem kis Oidipuszként, hanem hogy kész a könyv, és áll — nem az apám fasza, nem szobor, de egy nagy alak. Ezt szerettem volna: apám segítségével egy nagy apa-alakot, igen, adni.

Ez a szöveg az igazi dekonstrukció. Amire már eddig is gondoltam, tisztán „művészi okokból”. A családregény mint forma gyanús, mert óhatatlanul nosztalgikus, s ezen nem segít az irónia mint ellentételezés (az irónia mint fűszer: röhej), ennél radikálisabban kell eljárni, a regény első részében ez történik, a családregény-forma szétszedése. <Ezt azóta már vagy ezerszer elmondtam, legyen ez visszamenőleg az ezeregyedik, első és utolsó. Bár: új fordítás, új önismétlés…> Egyébként nem egyszerű valamit ténylegesen szétcincálni, mert „hátul” mindig marad valami ív, valami reménykedés vagy jelzés, hogy az éppen kétségbe vont „egész” valahogy mégiscsak: van.

Ennek jegyében nem akartam (a legkevésbé sem akartam), hogy a család, az apám mint áldozat magasztosuljon. Akartam mutatni, hogy tényleg mindent fölzabált a történelem.

De ez csak most sikerült.

„Akkor tehát, történjék bármi — ami azután meg is történt —, legyőzhetetlenek vagyunk?” (349. o.) Ami azután meg is történt: most látni, a bármihez nem volt elég fantáziám. Sok mindent el tudok gondolni, de azt, ami most van, amiben most vagyok, azt nem. („Egyszer láttam zsiráfot, az se az volt.” Ilyen nap nincs, mint ami van, ma.)

Szügyig — nem vérben: takonyban.

Én én vagyok. Megértem, hogy van, aki most gyanakszik. Sokat tettem ezért a gyanakvásért, sok munkám fekszik benne. Ez a ki kicsoda, az arc mint álarc, szerepjáték és citatológia, egyáltalán a ﬁkció és valóság puha határmezsgyéjének fürkészése, ez talán a legjellemzőbb — mim is?, témám?, tárgyam?, képességem? Mindenesetre az évtizedek során — a Harmoniában is — sok csapdát állítottam e tárgykörben az olvasónak. Nem azt mondom, hogy magam estem bele, de ha most egyszer csak az őszinteségre, a személyes, civil őszinteségemre hivatkoznék, okkal legyintenének.

Úgy jártam, mint a mesebeli kisbojtár, aki (játékból) állandóan farkast kiáltott, aztán mikor az tényleg jött, hiába kiáltozott, nem szaladt senki segíteni. Igaz, kajabálhatnék, most nincs is senki, aki segíteni tudna. Itt nincs mit segíteni. Mindegy, mondom ahogy van, hiszi, aki hiszi, nem tudok mit tenni: én, Esterházy Péter beszélek itt, születtem 1950. április 14-én, anyám neve Mányoky Lili (a személyiben: Irén, de utálta az Irént), apám neve Mátyás, személyi igazolványom száma: AU-V. 877825. Ez tehát az „én” (amúgy a részletekbe nem mennék bele, no details, please).

De jó lenne ezt csak öregemberként közölni. Egy öreg ember bátor szembenézése. Ha már meghalt minden érintett. Ha már meghalt minden öcsém. Én. Bonyolult lesz evvel az életünk. Szegénykéim. Mit fognak csinálni? Nincs itt semmi mozgástér. Nekem legalább mozoghat a kezem.

Azt akartam írni, hogy már nem tudok sírni (könnyezni), mert a halálán már kisírtam magam, de akkor eszembe jutott, hogy mi legyen itt az utolsó szó: legyen a Harmonia alapszava — egyébként: baszd meg az égi harmóniáidat! —: édesapám. Erre még nem nyíltak meg a könnycsatornáim, csak arra, hogy édes édesapám, ahogy ezt mormoltam.

Mint rendesen: „Se előre nem bírok nézni, se hátra. Hátr-a.” (341. o.) (üres hely hagyva)

Az írás — most jövök rá — vidám dolog. Minden komor, de a csinálás, ez, nem tud más lenni, vidám. Minden alkotás derűs. (?) <Másodjára is, ahogy másolni kezdtem a füzetből és cédulákból, s kezdett az egész formálódni, elfogott a szokásos gyerekes öröm. De aztán egyre nehezebb újra átélni az első napok izgatott rémségét, pánikját, s ha tényleg átélem, az fáj, ha fásult vagyok, az fáj. Itt nem lesz megnyugtató eltemetés.>

Olvasni Sade márkit; az ember magányáról. Milyen az ember magányosan, csupaszon. Mert apám: a magányos ember. Nem védelmezte a másik arca. Se Isten, se ember nem védelmezte. [De mért? Mért?!] Se anyám, se a testvéreim, se én, se senki… Talán egy nő.

A fenébe, de nevetséges, most jut eszembe: hisz ez benne van már a könyvben: „Apám élete (1956 után) visszatért egy rendesebb kerékvágásba. Egy rendesebbe, de nem rendes- be, nem a rendesbe, miáltal éppen ez a különbség lett a kérdés, az, hogy akkor most mi is van evvel a kerékvágással. Talán mégis nehezebb azt kibírni, amit kibírunk, mint azt, amit nem, mert előbbinél föl kell tenni a kérdést, hogy mi az, amit kibírunk, ezzel szemben, ha olyat bírunk ki, amit nem lehet kibírni, akkor nincs ez a kérdés, ez a luxus, akkor csak a kibírás van.

Apám ekkor lett igazán magányos. (…)

Nem az az igazi magány pillanata, amikor állt a dinnyeföldön, paraszt a parasztok között, rémülten pillantva a kamerába, hanem ez a mostani. Ahogy az országnak, neki sem maradt más, csak a jelen, és ehhez a magányhoz semmilyen módon nem volt szokva (…)

Mi nem tudtunk ezen a magányon változtatni. Senki közülünk. Egy jottányit sem.” (695. o.)

Ott van a könyvben, csak nem tudtam, mit jelent. Kizárólag a szenvedésre tudtam gondolni (az övére és az általa okozottra), ám a pusztításra nem. Az aljasságra nem.

2000. február 1., kedd

Holnap megyek be megnézni az iratokat.

Bemehettél volna már ma is.

Este felolvasásom van, mit tudom én, mennyire visel meg, óvnom kell magam estére.

De hát így meg csak forogsz a saját levedben!

Nagyon sok szép mondat jut így az eszembe!

Jaj, ez rettenetes!

Mit rettenetes! Mit sápítozol? Hát mi a faszt csináljak?! Nem ezt csinálom mindig? Egész életemben ezt csinálom, nem?, fogok egy tollat, és mozgatom a kezem! Ennyi, nem?! Mit akarsz, mit csináljak? Mi mást tudok én tenni?!

(Bassza szájba telibe a kurva élet.) (Oh, Gizella.) [Majd egy-két ilyet ki kéne húzni. Hevesen vágytam ezekre a szavakra, mint még sose. Nemcsak úgy éreztem, tartozom evvel stilárisan a helyzetnek, nemcsak természetesen röppentek ajkaimra e rózsás szavak, hanem, akár egy gyerek, fölmentve is éreztem magam. Ennyi emberi csúnyaságban ki az, aki a nevetségesség veszélye nélkül fönnakadhatna egy bazmegen?! Nincs az a neobarokk álpolgári szemforgatás! Sőt: Nincs az a Jelenits!]

Nehéz a levegő, mintha én tettem volna. Mintha gyilkos volnék. Ekképp álruhás királyﬁ. Halálos bűn állapotában lenni. Kain is kiválasztott. A megbélyegzés is jel.

Az első mondat valahogy mégis folyton az önsajnálaté, az emelkedett nyafogásé. Ilyen lehet a hirtelen halálos betegség: mért éppen én? Hogy volna valami felháborító igazságtalanság itt.

Nincs.

Egyébként is még mindig jobb, hogy velem történt, mintha — Röhej: így akartam automatikusan folytatni: mintha apámmal történt volna. Oly jól esik őt védenem. Minden ﬁú így lehet evvel. Ez — valahol! — ugyanaz, mint leszúrni őket egy hármas útkereszteződésben valahol (!) egy kopár, görög fennsíkon. Védeni azt kell s lehet, aki védtelen, és egy védtelen apa tényleg szívmelengető. És ha ő gyönge: akkor én erős, mint a tölgy (szilnüj, kak dub). Mint egy apa. Q. e. d., etc.

Életemben ennyit nem pszichologizáltam, mint most egy délelőtt.

A hazug embert hamarabb utolérik, mint a sánta kutyát: eddig azt csináltam a tényekkel, dokumentumokkal, iratokkal, amit akartam. Amit a szöveg akart. Most nem lehet. Mindent le kell nyelnem. Eddig én nyomtam le az olvasó torkán azt, amit akartam, én voltam az úr, a valóság csak cifra szolga.

Most le van hajtva a fejem, lehajtották, lehajtatott. Igen, uram. Nem, uram. Azonnal, uram. Bocsánat, uram. (Ellenkezőleg, az én kurva anyám, uram. Elírás: apám, uram.)

Lehet-e ez után írni? <Van-e élet az apámon kívül?> Jellemző, hogy ez érdekel. Ez érdekel. Semmi más. Illetve: nem tudom. [Lehet írni. Hogy beszélni lehet-e, azt nem tudom.] <Dicsekedve úgy mondanám: nem tudok én már semmit.>

Nem kérek szánalmat (magunknak): de sokkal, sokkal nehezebb, nyomorultabb élete volt apámnak, mint azt sejthettem. Pedig azt láttam, hogy nem olyan szépen van, ahogy időnként láttam (nagyvonalúság, a sértettség hiánya stb.). El lett véve (elvette magától) a katarzis lehetőségét. Az élet nehéz, de. Ezt a de-t szüntette meg. Azt a különös, mindenek dacára emelkedett státust, amiről pl. a regény azt mondta: nem voltunk szegények, csupán szegénységben éltünk.

Gitta, aki talán még rémültebben toporog ebben az új helyzetben, mondja a józan, rémes mondatot: Ugyanolyan lett, mint mindenki más. Miközben megmaradt a mindennapi kulizás, egy négygyerekes család eltartásának szürke heroizmusa a hatvanas, hetvenes években.

Hirtelen eszembe jut: Hát még a nagypapa temetésére se engedték ki Bécsbe! Még meg se ﬁzették rendesen!

Mint a sebet fölvakaró gyerek, szándékosan rettenetes mondatokat mondok ki (mit tegyek?!, mondatok jutnak eszembe, mint rendesen). Gyermekeim. Nagyapátok eddig gróf volt, most meg egy nímand spicli. — Reﬂektálok, tehát vagyok. Milyen hülyeség, mit jelent az, hogy gróf volt? Nem egészen hülyeség, nem simán kiváltható a demagóg „ember”-rel. Gróf volt, ez azt jelenti, hogy az volt, akinek látszott, egy nagy család becsületben megőszült stb.

Nem vallomás ez: beszámoló. Ez történt. Ilyesmik történnek a világban.

Kisbojtár-effekt: poétikailag túlhúztam. (Olyan komor ez az egész, hogy jólesik úgy mutatkoznom, mint egy valaki — bizony, egy író —, akit utolsó leheletéig kizárólag az írás foglalkoztat. Ez nem triviális módon nem igaz, vagyis úgy nem igaz, hogy közben valóban így van.)

Valaki meséli telefonban: És pont az a takony III/III-as X. Y. tépte a pofáját! A takonyra összerándulok. Így lesz ez.

Elárult minket, magát, a családját, a hazáját.

[A legelején itt még azt gondoltam, hogy az egészet tágabb összefüggésekbe helyezem, megnézem a nagy mítoszokat, a nagy árulásokat stb. De aztán kedvem szegődött, néztem is, meg nem is.

Ennek megfelelően Júdásról is összeolvastam ezt-azt. De a cetlikből nem mindig látom, hol idézek, hol kommentálok, mindegy. Wolfgang Teichert: Mindenki Júdás (Az elkerülhetetlen árulás). A szerző azt reméli, hogy a Júdás-történet(ek) elemzése nemcsak azt mutatja meg, hogyan vall az ember az árulás révén kudarcot és megy tragikusan tönkre, hanem azt is, hogy belássuk, az árulás hozzátartozik az élethez, és így elkerülhetetlen.

Isten vajon nem áruló-e? (Auschwitz.) Se földi, se égi Atya erre nem válaszol. Ez is az árulás része, e hallgatás.

Júdás a Tizenkettő egyike volt: egy közülünk.

Walter Jens Júdása (A Júdás-eset) nem áruló, hanem egyfajta szükséges, szükségszerű szent, aki az ember nagyságát bizonyítja, szabad lázadását, amely által kitetszik a megváltás szükségszerűsége. Kábé. — Eszerint apám lerántotta a megrohadt Kádár-rendszer álorcáját, megmutatta a pusztulás igazi mértékét, árulása nem személyes, személyes bukása a közösség, a nemzet reprezentatív önképe. (Szépen beszéltél, kisﬁam, köszönöm.)

Mit is árult el Júdás? Krisztus tartózkodási helyét. Hát ez könnyen kitudható volt. Azonosítása (Júdás-csók) se lehetett volna gond. Stb. Apám szintén csak ismert dolgokat jegyzett föl, nem voltak hátsó szándékai. (Csak az egész volt egy nagy hátsó. De ez most nem illik a gondolatmenetbe.) <És az se igaz, hogy ne lettek volna hátsó szándékai.>

Az eredeti görög szöveg vizsgálata izgalmas fölfedezést hoz. A görög elárulni, árulás szavak fordítása korántsem egyértelmű. Kiad, kiszolgáltat, illetve ráhagy, ráhagyományoz, átad, ezeket is jelenti. A latin fordítás a tradere szót használja, ahonnét a tradíció jön. — Vagyis Júdás csak továbbadta, amit látott s hallott, ahogy a többi apostol is?

Érdekes, hogy Pál apostol a Korinthusiakhoz írt levélben (1 Kor. 11,23.) kétszer is használja ezt a szót. Pál Júdás árnyékában, amaz emez fényében?

A továbbadó: hermeneuta. A spicli mint hermeneuta. Akit értelmezünk, azt kiszolgáltatjuk. A tolmácsolás kiszolgáltatás és kiszolgáltatottság. Apám „perfekt” német—angol—francia (volt).

Átadni, áthagyományozni, továbbmondani: mindig kockázattal jár.

Róm. 1,18—24. — Isten kiszolgáltatja az embert ellenséges erőknek, akár: Júdás Jézust.

Még sok más érdekes mondatik Júdásról, mindenesetre kitetszik, lét és árulás, élet és kiszolgáltatás összetartozók. Ott, ahol az emberek megbíznak egymásban, csak ott lehetséges árulás. Csak az tud minket elárulni (vagy mi őt), aki közel van.

A Júdás-történet, egyáltalán az Írás ezernyi árulástörténete (Ádám és Éva, Kain és Ábel, Jákob és Ézsau, József és testvérei) nélkül jobb véleménnyel volnánk magunkról. De egyszersmind azt is látjuk: az árulással együtt lehet élni. Minthogy együtt kell, minthogy kiirthatatlan a világból. Így lesz Júdás nem szörnyeteg, hanem inkább testvér, rokon, sőt: tükör. (Na, öreg, ennyit tudtam kihandlizni neked.)

Hogy lesz valaki áruló?

A vágy mássá lenni végigkíséri életünket. Ahogy az apostolok pl. elhagyják házukat, családjukat, és követni kezdenek egy idegent… Margaret Boveri: Árulás a XX. században című könyvében azt mondja, hogy minden jelentős árulónak hazátlan, hontalan (heimatlos) gyermekkora volt. A Júdás-legenda szerint, akár Oidipuszt, kitették a vadonba a kis Júdást, mert az anya azt álmodta, hogy a ded gonosz leend. És aztán Júdás rendben megöli apját, elveszi anyját, és csatlakozik Krisztushoz. Aki fölveszi (!).

Az árulást nem elhatározza az ember, hanem félelem s pánik fogja el. S akkor. Ezt jól el tudom képzelni, egy szűk, sötét szoba, fenyegető férﬁak. Félelem, pánik, s aztán egykedvűség.

Schiller azt mondja, a tragédia célja a meghatottság, megindultság. Apám története nélkülözi a tragédiát. Mert nélkülözi a formátumot. Egy ilyen III/III-as említésre se méltó. Jó, persze, ha az apánkról van szó, akkor lehet az okokat szálazni, meg a megértés lehetőségeit lajstromozni, de tulajdonképpen semmi, fátyolt rá. Júdás közeléből apámra nézni, hát ez tényleg semmi. Nincs tétje. Mindazáltal, hogy apám neve — életemben először mondom most fordítva — azonos az én jó nevemmel, kap az ügy valami metaforikusat.

Az árulás olyan, mint egy vihar, archetipikus dimenziók — de van felelősség. Az áruló felelőssége, hogy vállalja az árulást. Apám nem vállalta. (Mi volna, ha ezt családi örökségnek tekintvén, én — na, itt már egyszer tartottunk. Hogy átvenni. Nincs ilyen. Túl könnyű is volna, ha nehéz is. Például nincs elég lelkifurdalásom stb. Csak formális tudhatok lenni. Csak jóﬁú. Így akarnék jóindulatot kicsikarni. Rendben, hagyjuk. Nem kívánom elmozdítani a dolgokat, csupán leírni őket.) Meglehet, apám megpróbálta szégyenét magára venni, csak az túlságosan nehéznek bizonyult. Nehéznek, mert nehéz nagyon. Akár Júdásnak. Az öngyilkos lett, ez, kicsiben, alkoholista. Talán így történt.

Azt olvasom még az egyik cédulámról, hogy éppen akkor, amikor elárulok vagy elárultatok, akkor lép (léphet, lépjen) elő és hasson a szeretet, akkor is, ha kezdetben csak a szégyent és a sértést tudjuk fölfogni.

Szégyen, sértés, sérülés, sebzettség.]

A felolvasás szünetében, a Kamra öltözőjében, éppen hogy elült a taps, melyet, mondjuk így, egy nehéz életű férﬁ heroikus sorsának ábrázolásáért gyűjtöttem be, a következőket ﬁrkáltam gyorsan annak a Röggla-levonatnak a hátára, ahová egyébként néhány, az est lefolyására vonatkozó átkötőszöveget írtam: Akkor most ez is egy családregény vége, pedig nem így terveztem. Ember tervez; végez.

2000. február 2., szerda

Tegnap, megtartván nagy sikerű felolvasó estemet jelentősnek ígérkező új regényemből a főváros talán legnívósabb színházában, áthajtattam a főváros talán legpatinásabb színházába, hogy részt vegyek a felolvasással egy időben tartott premieremet követő kis ünnepségen. Fény, pompa, tehetség, siker — ne kerteljünk, ez (de legrosszabb esetben: ez is) látszik. Most reggel nyolc óra van, görcsösen körmölöm ezt (hogy el ne felejtsem), a szám széléig ér a trutymó, az előbb vesztem össze mindenkivel, akit a házban találtam, olyan hülye vagyok, mint egy igazi férj. Akkora a feszültség bennem, mindenre ugrok, különösen, ha igazam van, vagyis olyan kisszerűség tombol bennem, ami tényleg ijesztő.

Fél tíz, a héven írom ezt, ölemben a füzet (mint Dérynek). Most megyek a Hivatalba; előbb még az 56-os Intézetbe, hogy átvegyem a megváltoztatott, immár az egész családra vonatkozó kutatási kérelmemet.

Ideges vagyok, akár egy ﬁlmben.

Olyan, mintha a (komcsi) rendőrségre mennék. Vagyis félek. Nem a rám váró „levéltári eseményektől”, hanem hogy bebörtönöznek, kihallgatnak, megvernek. Mint Szász Bélát. Amit elmulasztottak 1990 előtt. Elképesztő, az ebből a fantáziálásból eredő félelem: valóságos. Ahará-hányéhér-zéék.

Kár, hogy semmit nem élveztem a tegnap estéből, pedig éppen arra volt: élvezésre. Csak jó történt, szerettek, tiszteltek stb., én meg olyan messziről láttam mindent, mintha afféle szigorú, komoly férﬁú volnék, kit nem érdekelnek a világi hívságok. Láthatóan tartok az esetleges komolyságomtól. Okkal; tartok tőle, hogy nívótlan volna. A komolytalanságomban több van. [Komolyban például Kertész Imre jó. Ahogy ő röhög, nem is röhög, hanem nyerít: az komoly! Nem irigységből mondom; büszkeségből. Büszke vagyok a nyerítésére!]

Még reggel, indulás előtt faxoltam Belgrádba és Párizsba (Großschriftstellerei), az asztalon egy chilei (vagy argentin?) irodalmi lap, amelynek címlapjáról roppant biztatóan nézek — rám. Most akkor milyen vagy melyik az az élet, amelyhez közöm van? Má’ megint csak a papírhoz?! Jelzem, megszoktam. (Önsajnálat.) (Önsajnálat és Battyhány tér, végállomás.)

Ez a realista próza nem fekszik nekem. Azt kéne leírnom, ami történik, se hozzá tenni, se elvenni, ötvenéves vagyok, de ilyet még nem csináltam. Folyamatosan egy magnót és egy videót szeretnék magam körül, bennem. Mondathoz szoktam mérni a mondataimat, nem a „valósághoz”; így most nagyon látom a csenevészségüket.

Az 56-os Intézetbe valóban úgy slisszolok be, akár egy tolvaj, valaki épp csöngetett, beengedték, én meg fürgén utána, a besurranó tolvaj besurran, azonnal érzékeltem is a mozdulaton a mozgásom alamusziságát (megvan: falmellékiségét!) és az ügyességemet is. A titkárnő már ahogy belépek, mutatja az engedélyt.

Tessék, már előkészítettem. Hát reméljük…

Mit reméljünk?, kérdeztem azonnal vissza, azt hiszem, nem agresszíven, inkább vakmerőn. Rámnéz, nem barátságos, nem barátságtalan.

Reméljük, hogy talál valamit. Hogy megtalálja, amit keres.

Nem keresek semmit, csak belenézek abba, ami van. (Fogd már be a szád!)

Hát igen. Ha már van ez…

Megköszöntem, igyekeztem kedves, könnyed benyomást tenni. Jó ég, ez most már mindig így lesz? [Így.] <Így.>

Most is ezt játszom itt, a Történeti Hivatal kutatótermében. Mert félek, hogy látszik rajtam — az apám. Hogy azonnal lebukom. Rámnéznek, bólintanak, de hisz az ön apja egy tégla!

Gla!, írtam, s akkor lépett hozzám M. Hozta Papi anyagát (könny; csak jelzem videokameraként; mért nem Mészöly vagy Nádas apja besúgó, sokkal pontosabban le tudnák írni az egészet, mért kell olyasmivel foglalkoznom, ami nem felel meg a te-het-sé-gem-nek! — ó, ó, a hülyeség, ha fájna!; de fáj is).

Ötöl-hatol, valóságosan készséges és tapintatos is. Feladata, mondhatni, nem egyszerű.

Megtaláltuk a negyedik dossziét is, abból kiderül… no… És … szóval jó anyag (a „jó” szó miatt még örülök is)… nem fogja rossz érzéssel olvasni… (Vagy: nem lesz rossz érzése? Pedig alig egy perce történt; Móricz Zsigmond is állandóan, pofátlanul jegyzetelt.)

Mosolyog, én is. Elfelejtem, hogy ő mindent tud, lehetnék akár normális is. Felajánlja a segítségét, akár értelmezési kérdésekben is, van eszembe!, majd fogjuk itt együtt böngészgetni az anyagot?!, pedig nyilván hasznos volna. Mindenesetre köszönettel elfogadom a segítséget, semmiképp sem szabad megbántanom, nehogy ellenem forduljon.

Tíz óra ötvennégy. Ott van a négy dosszié, nem nyitnám még ki. Húzom az időt, az időmet, mely nincs. Kaptam néhány más iratot is, előbb azokat nézném meg. Kis szertartásossággal nyitom ki az elsőt. Érdektelen leírások, hogy mit csinálnak a külföldről ideutazó arisztók. A grófot mindig idézőjelbe teszik. Szerveink ezideig 18 személy Tiltó névjegyzékre történő felvételére tettek javaslatot, 4 fő ﬁgyelőztetését kérték.

Figyelőztetés, jó szó. Ismerős neveket találok. [Ezeket rendben kimásoltam, de csak rövidítésben adom meg, pedig tudni vélem, hogy amúgy érdekesebb, olvasni, hogy Széchenyi, Károlyi, Zichy, Horthy, de elég, sok is, hogy egyszer leírták a nevüket, kihasználva, kisemmizve, így is megalázva őket.] Találok egy Sz. I.-t, aki kapcsolatban áll R. M.-mel. Gondolom, a fogorvosnőm mamája. Aztán a nagymamám. A nagynéném. Rennweg helyett Renbegnek van írva a bécsi lakása. Bunkók. Nálunk szállt meg, olvasom, dr. Esterházy Mátyásnál. Ezt kiírom. Mami szerepel mint kapcsolat. Mary néni, az ő kapcsolatai: a Zsuzsi néni, apám és, a marhák, ő maga, és a nagymama kétszer is, egyszer mint Esterházy Margit, egyszer mint Esterházy Móricné.

Nem úgy olvasom, mint egy III/III-as ﬁa, hanem még a régi énemmel, megvetően, fölényesen, mert fölényben. Majd szokni kell az új helyzetet. [Nincs új helyzet, csak a megvetettek halmazába édesapámat is bele kell vennem, ez az új helyzet (csak).]

Milyen szép, messziről hangzó nevek: ilyen Nandine, olyan Zenke.

Egy másik vékony dosszié a nagynénémről, küldte a III/II-2 b. alosztály a III/III-3 osztály vezetőjének. Osztályok, alosztályok, iktatás, tájékoztatás: mintha épp egész új világ tárulna föl, egy másik, egy láthatatlan.

Most (negyed 12) lépett ide egy kedves arcú munkatárs, lényegében köszön. Elmentében, mintha Papi iratai felé intene, vagy legyintene (videó!): Jobb ez így… Őrjöngök magamban, hogy mi jobb minél?! Nem is értem. A százlábú századik lábának elvesztésekor elveszítette a hallását.

Nem bírom megállni, és belelapozok a negyedik dossziéba. Az a gyönyörű írása! (A regényben is van erről szó, Garaczi Lacitól vett szöveg segítségével.) Amikor olyan 1960 táján rendszeresen fordítani kezdett, az elején piszkozattal dolgozott, azt ceruzával írta, s aztán a lapokat ledobta a padlóra. Nézem (néztem), intelligencia, határozottság, szépség, lendület, minden együtt van az írásában. Talán az ilyen ödipális háttér miatt is örültem annyira, amikor egyszer egy kávéházi grafológus elképedve, lelkesedve, szinte megütközve nézte az írásomat, és izgatottan bejelentette, hogy ő akkor most akár ingyen is elkészít egy részletes (értsd ötven forintos) elemzést. Mindez a Bartók Béla úton történt, harminc évvel ezelőtt.

A dosszié végén van egy névjegyzék, itt az egész Felső Ház, hirtelen megpillantom a saját nevemet, elvörösödök, úgy megijedek, hogy majdnem megáll a szívem, nagy csattanással összecsapom az irattartót. Ha nem látom, nincs. De engem látnak, vagyok. Hogy rólam is írt volna jelentést? Percekig nézek magam elé, de elviselhetetlen fegyelmezettségem még arra is gondol, hogy tollat vegyek a kezembe. Megint el szeretnék ájulni.

Titokban el-elsírom magam. Csak jelzem (videó); értékmentesen.

Újra kinyitom, forgatom, mint egy társasági lapot. Nem olvasom, nézem. Mintha fotókat. Az ügynök megbízható, ellenőrzött. Anyád, az ügynök!, sziszegem reﬂexből magam elé. (Többszöri fölhasználású poén: Nem. Apád.) Csanádi fn. tmb., ez tehát az apám [vagyis a Csanádi fedőnevű titkos megbízott].

1977. XII. 21-én is jelent. Ír. Én is, én éppen a Termelési-regény utolsó oldalainál tartok. Olyan boldog vagyok, mint talán azóta se. A kettőnk boldogságátlaga vélhetően alatta maradt az emberi átlagnak.

Ez így nem jó, módszeresen, az elejétől fogva, rendben, mintegy feldolgozni. Elfog a futó [és ismétlődő] kísértés, hogy ne csináljak semmit, visszaadom és kész. És majd cipelem belül.

Visszatérek nagynéném irataihoz, akit 50-ben vagy 51-ben koholt vádakkal vagy vád nélkül Kistarcsára internáltak. Kis gyöngyszem 52. október 18-ról, környezettanulmány (?) formájában: …a felszabadulás után fuvaros lett, saját kocsijával és lovával fuvarozott. Miután ügyes és alkalmazkodó fuvarosi minőségben beférkőzött „szaktársai” bizalmába, ﬁzető napokon együtt ivott velük a kocsmában. Gesztusaival és ügyes viselkedésével teljesen elfeledtette a tőle eleinte idegenkedő fuvarosokkal grófkisasszonyi mivoltát. — Időnként feljárt Pestre, itt bátyjánál lakott, elegánsan kiöltözve szórakozott és arisztokrata barátaival kárpótolta magát az otthoni megváltozott életéért.

Micsoda ökörség! Miután ravaszul elfeledtette grófkisasszonyi mivoltát, kárpótolta magát… Vajon mire jók az ilyen idióta elemzések?!

Egy másik dossziéban nagypapáról (1945. dec. 28.): Miután gr. Eszterházit nem terheli antidemokratikus cselekmény, kérem ügyében az eljárás beszüntetését.

Mára elég.

Hazafelé a héven, 15h, füzet az ölemben. Fáradt, a jól végzett munka áldott fáradtsága. A picsába.

Az Intézet kapujában összefutottam a kedves történésznővel (legyen ez a megnevezése), azonnal, túlzón locsogni kezdtem, lazán (nagyon lazán — van az a vicc, illik most rám, hogy a sas ül a sziklaorom szélén, kérdi tőle a sólyom, mit csinál, lazulok, ezt hogyan kell?, hát, vumm, így el a szikláról, és akkor zuhanó repülésben lefelé, le, le, és az utolsó pillanatban, vumm, így föl. Ül a sas meg a sólyom a szikla szélén, mit csináltok, kérdi a róka, lazulunk. Lazulhatok veletek? Hogyne, vumm, esnek mindhárman zuhanórepülésben, te róka, kérdi a sas, tudsz te repülni?, nem én, odafordul a sas a sólyomhoz: hú de laza.), arról, hogy majd hétfőn jövök ismét, és hogy a többi anyagot már átnéztem, van, amit már ismertem is, például a nagynéném internálási ügyét, amit bele is építettem a Termelési-regénybe.

Igen, volt, ami visszaköszönt. (Előtte elolvassák, vagy hogy van ez?) És hát ami… de láttam, az elnök úr akkor így intézkedett (rezzenetlenül hallgatok, próbálom megtudni, mit tud)… örülök… mert én… hát nem tudtam, hogyan tájékoztassam… a titoktartási kötelezettség… Én nem ismerem az anyagot, de tudtam a létezéséről (most akkor tudja, vagy nem tudja?)… szóval…

Hétfőn reggel jövök, zártam le. Még annyit mondott, hogy a rólam szóló anyagokat vissza kell minősíteni, az eltart, de ő sürgeti. [Azóta sincs hír. De nem is akarok oda mégegyszer bemenni. Vagy mégis, ha kész vagyok? Ha visszanyertem a szabadságom (?)?] <Megvárom a könyv megjelenését. Majd akkor látom, milyen vágyak, akaratok maradtak bennem.> … … …

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License