Mary Alice Monroe

NYÁRUTÓ

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Mary Alice Monroe

NYÁRUTÓ

A mű eredeti címe

The Summer’s End

Copyright © 2015 by Mary Alice Monroe, Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kolláth Nóra

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KOLLÁTH NÓRA

A kötetben szereplő versidézeteket fordította

SZABÓ T. ANNA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 938 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lányaimnak ajánlom – Claire Dwyernek,

Gretta Kruesinek és Caitlin Kruesinek.

Ti vagytok a hősnőim.

A trilógia befejezésénél újra megköszönöm dr. Pat Fairnek, a Nemzeti Éghajlati Adatközpont munkatársának, hogy minden kérdésemet megválaszolta az atlanti palackorrú delfinekről. Köszönöm azt is, hogy a leírtak hitelességének érdekében elolvasta a kéziratot. Köszönöm, hogy velem gondolkodott a lehetőségekről, és külön köszönöm, hogy részt vehettem a Charleston környékén élő delfinek egészségi állapotának ellenőrzésében. Palack utolsó jelenetét egy csodálatos esemény ihlette, amelynek során egy delfint visszaengedtek a Charleston környéki torkolati vizekbe.

Szívből köszönöm az itthoni csapatomnak: Angela May-nek, Kathie Bennettnek, Buzzy Porternek és Lisa Minnicknek a fáradhatatlan támogatást. Lelki társaimnak: Marguerite Martinónak, hogy megbeszélte velem a szereplőket, James Crynsnek és Marjory Wentworthnek a versírásban nyújtott segítségüket, Ruth Crynsnek pedig azt, hogy Thelmája volt az én Louise-omnak. Szeretettel köszönöm a Gems csapatának az ösztönzést: Leah Greenbergnek, Linda Plunkettnak, Emily Abedonnak és Susan Romaine-nek.

Köszönetet mondok mindenkinek a Dél-karolinai Akváriumban. Nagyra becsülöm állandó, rendíthetetlen támogatásukat. Külön köszönöm a csodálatos partit, amelyet a könyv megjelenésekor rendeztek. Nem tudom elégszer megköszönni a segítségüket.

Köszönetet szeretnék továbbá mondani a barátaimnak és a szeretett delfineknek a Floridai Delfinkutató Központban, különösen Tursinak, Jaxnek és Rainbow-nak, akiktől sok ihletet merítettem a könyv megírása közben. Büszkeséggel tölt el, hogy kapcsolatba kerülhettem önökkel.

Szerencsésnek tartom magam, amiért a Gallery Books briliáns csapatának támogatását élvezhettem. Köszönöm Lauren McKennának, Louise Burke-nek, Jennifer Bergstromnak, Jen Longnak, Liz Psaltisnak, Jean Anne Rose-nak, Elana Cohennek, Diana Velazqueznek és mindenkinek, aki támogatta a trilógiát. Külön köszönetet szeretnék mondani az ügynökeimnek a Trident Media Groupnál, az egyedülálló Kimberly Whalennek és Robert Gottliebnek, Sylvie Rosokoffnak, Adrienne Lombardónak, Laura Pavermannek és Tara Carberrynek. És Joseph Veltre-nek a Gershnél.

Hálás köszönetemet szeretném kifejezni Judy Fairchildnak a Dewees Islandnál, Shane és Morgan Zieglernek a Barrier Island Eco Toursnál, valamint Amy Sottile-nak a Wild Dunesnál.

És mint mindig, zárásként köszönöm neked, Marcus. Ne hagyd kialudni a tüzet!

Marjory Wentworth: Szigetidő

Az éj héjait tűzzel átüti,

felolvasztja a hajnali sötétet

a nap, lágyan leoldja a ködöt

a párás szigetről. Átöleli

a föld érlelődő felszínét,

hol álomfedte házak nyúlnak magasra

a sötétből, mint útszéli magok.

Az utcalámpák égnek még. Alattuk

autók húznak el. Fáradt hajók. Viszik

éj-emlékekbe merült utasaik,

merengenek, míg a nap lassan kibomlik,

mint oltáron váratlan áldozat.

Minden készülő óra ott ketyeg már,

s előre lejátszódik a fejükben.

Egy asszony kel fel, ablakához ül,

várja, hogy a nap lassan átvegye

az uralmát a lassan helyre forgó

világ felett. Keres egy gyermeket,

egy gyermek-szellemet, kísértetet

vagy lélek-morzsát, kedves fiúhangot

a szelekben, odavésett mosolyt

a hold arcán – vagy bármilyen jelet,

ami otthonos, ami millió

csillag közül neki szól egyedül.

S míg a rákhalászhajók kisiklanak

a tengerre a hajnalfényen, nézi,

ahogy a mocsár-csapdába zárt delfin

rója egyre végtelen köreit.

Részlet a Noticing Eden (Az éden szemrevételezése) című könyvből, Hub City Writers Project, 2003.

A szerző engedélyével.

Egy újabb nyári nap hajnala virradt. Nagyi puha kasmírsálját szorosabbra fonta maga körül. Fénypászmák hasítottak az öböl feketeségébe, és tünékeny, szürke árnyak táncoltak a szúrós lápi fűben.

Nagyi összekuporodva, lábát maga alá húzva ült nagy, fonott, fekete karosszékében a verandán. A köd cseppjei az arcára telepedtek, és a hajnal hűs lehelete a csontjáig hatolt. Lucille elvesztése óta mintha minden melegség kiveszett volna a világból. A barátnője halála óta gyakran nyugtalanul aludt, és sokszor a szabad ég alatt keresett megnyugvást. Noha a hajnali levegő nem melegítette át, de valamiképp mégis megnyugtatólag hatott rá. Soha nem nyugvó barátja, az Atlanti-óceán a távolban éhes fenevadként bömbölt, hullámai pedig fáradhatatlanul ostromolták a dűnéket. Hangjukat visszhangzotta Sullivan’s Island.

Már több mint egy hét telt el Lucille halála óta, de Marietta úgy érezte, mintha a barátnője még mindig mellette lenne. Drága Lucille! A halál mindannyiunkért eljön. Ezt az idős asszony is tudta. Nem volt ismeretlen számára a halál. Nyolcvanévesen már megérintette az elmúlás szele, amely nem kímélte a szeretteit sem. Marietta eltemette a szüleit, és az élők sorából idejekorán távozott a fia és a férje is. Ezen az éjjelen a múlt elevenebb volt az idős asszonynak, mint a jelen. Szerettei emléke élénken élt az emlékezetében.

Mély, el-elhaló lélegzetet vett. Távolról egy hajó ködkürtjének bánatos szavát hallotta. A közeli fán felcsendült egy madár éneke… Bizonyára egy kardinálispinty üdvözli a hajnalt, gondolta magában az asszony.

Figyelmesen hallgatta, és a hajnali dal kizökkentette letargiájából. Nézte, ahogyan a pirkadat reggelbe hajlik, beragyogva a zöld tengeri fű szél tépázta szálait, a homokdűnére telepedett pálmafákat, az impozáns Ravenel hidat, amely két távolba vesző vitorlás hajóhoz volt hasonlatos. A felkelő nap lassan szétszaggatta a sötétséget és vele együtt a Marietta szívébe maró szomorúságot is. Érezte, ahogy bánata a ködbe vész. Hálaimát rebegett a felkelő naphoz, és belélegezte a hűvös, földszagú levegőt.

Egy újabb nap hajnala virradt. A legrosszabbon már túl voltak.

Bolond öregasszony, szidta magát, ahogy a szürke égbolt kékre váltott. Nézz csak magadra! Itt ülsz a sötétben, és a barátnődet gyászolod. Nem korholna Lucille ezért, hogy itt ücsörögsz a hajnali hűvösben, és még mindig a hálóruhádban vagy? Nincs idő tétlenkedni. A nyárra kitűzött teendői még nem fejeződtek be. Még májusban meghívta magához Sea Breeze-be az egymástól elidegenedett unokáit, akik elfogadták a meghívást. Egy évtized elteltével most voltak először együtt. Az igazat megvallva, eseménydúsan telt a nyár. Nagy változásokon mentek keresztül, bukdácsoltak az előttük álló úton, részük volt örömben és bánatban is, de Marietta személyes győzelmének élte meg, hogy együtt vészelték át a megpróbáltatásokat. Eudora, Carson és Harper felfedezték egymásban a rég elveszettnek hitt testvéri szeretetet, amely még gyerekkorukban indult virágzásnak, amikor a nyaraikat a szigeten töltötték. Az idős asszony pedig a holdat ugatja, bár a hajnalt kellene üdvözölnie.

Még sok teendője van, és kezd kifutni az időből, hiszen már az augusztust taposták. A kis tengeri teknősök is útra keltek már, a gyerekek is iskolába mennek, és a halászsasok is délre költöznek a többi vándormadárral meg lepkével együtt. A nyár hamarosan véget ér, és Marietta nyaraló lányai is szárnyra kapnak.

Már ennek a gondolatától is szomorúság telepedett a szívére. Hiányozni fog neki a kedves arcuk, a csacsogásuk, a könnyeik, a kacagásuk, a lábuk dobogása, a körülöttük lévő felhajtás, és ahogyan kedvesen átölelik és megpuszilják őt. Micsoda nyár volt!

Az asszony mosolya hirtelen elhalványult. Nemcsak a lányok, de ő is maga mögött hagyja Sea Breeze-t. Az eladást követően egy nyugdíjasotthonba költözik, ahol Lucille és az unokái nélkül teljesen egyedül lesz.

Nagyi a tenyerébe fogta az állát. Az jutott az eszébe, hogy ő legalább tudja, hová fog költözni a nyár végeztével – de mi lesz a lányokkal? Egyikük sem sejtette, merre sodorja majd őket a szél, amikor kikerülnek Sea Breeze védelmet nyújtó falai közül. Dora válása még nem zárult le, Carson várandós, és ami Harpert illeti, ő jobb híján csak sodródott az árral.

– Ó, Lucille! – mondta ki hangosan Marietta a sziporkázó fényben látni vélt alaknak. – Te voltál az, aki a sötét pillanatokban mellettem álltál. Mi édesgettük ide őket, és még annyi teendőnk van hátra – sóhajtotta. – Nem vagyok biztos benne, hogy egyedül is véghez tudom vinni mindazt, amit elterveztünk, de meg kell próbálnom.

Nagyi a kékben meg rózsaszínben játszó égre vetette a tekintetét, és elmosolyodott. Az éjszaka már visszavonulót fújt, és egy új nap virradt.

Harper a szobájában tarkóra tett kézzel feküdt az ágyában, és a félhomályban az óceán beszűrődő moraját hallgatta. Arra gondolt, milyen felbőszült ma reggel a tenger. Az éjszakában felerősödő hangok megörvendeztették, hiszen annyira különböztek a városban megszokottakétól.

New Yorkban a rendőrautók szirénáinak hangjára, a dudáló autókra vagy a szemeteskocsik zajára ébredt volna. Mennyire más volt itt. És ő maga is mennyire mássá lett itt. Ideérkezése óta lassan hozzászokott a lápvidéki lassabb, csendesebb életvitelhez, amely a legkevésbé sem emlékeztetett a város felgyorsult, lüktető ritmusára. Harper már nem járt késő éjszakába nyúló partikra, vagy múlatta az idejét bárokban, de nem is az ébresztőóra hangjára ugrott ki korán reggel az ágyból. Sea Breeze-ben a napjait maga a nap határozta meg. A tyúkokkal kelt, és velük is feküdt.

Harper elmosolyodott, és eltűnődött azon, hogy mennyire nem hitte, hogy így élvezi majd ezt az életvitelt. Kezdetben nagyon tartott attól, hogy itt töltse a nyarat. Eszébe jutott, hogy mennyire felháborodott azon, amikor pár nappal a megérkezésük után nagyi bejelentette ittlétük valódi okát, amellyel a nyár egészére maradásra akarta őket bírni. Harper bágyadtan nyújtózott, miközben az ablakon beszűrődő fény gyöngyházszínűre festette a szobát. Az oldalára fordult, hogy kipillantson az ablakon, amikor a keze hozzáért valamihez. Meglepődve felült, hogy megnézze, mi az. Mindenütt papírlapok hevertek az ágyon és a padlón.

Megdörzsölte a szemét, és már kezdte kapiskálni, mi ez a felfordulás… a könyve volt az.

Nagyot ásított, és arra gondolt, biztosan elaludt, miközben a kéziratát olvasta. Felkelt, és gondosan összeszedte, majd sorba rakta a kétszáz-egynéhány oldalt, közben bele-beleolvasott. Nem is rossz, gondolta. Őszintén így vélte. Ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy ő maga meglehetősen elfogódott a kötettel kapcsolatban. Az anyja kiskorában egyértelműen a tudtára adta, hogy akárcsak az apját, őt is tehetségtelennek tartja, és ezzel szárnyát szegte Harpernek és a próza, valamint a versek világában tett kalandozásainak. Az anyja elismert szerkesztő volt, így Harper nem kérdőjelezte meg a szavait, ám azok még évtizedek elteltével is mély sebeket téptek fel a lányban.

Azóta senkinek sem mutatta meg az irományait. Szerkesztőként dolgozott, és hamar rájött, hogy másoknak remekül tud segíteni abban, hogy a történeteik kiteljesedjenek, hogy szavakba tudják önteni és papírra tudják vetni legbensőbb gondolataikat.

Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy mások szavainak átformálása messze nem teszi annyira boldoggá, mint az, amikor a saját történetein dolgozhatott. Anyja szigorú ítélete ellenére nem hagyott fel az írással, a szobájában, kávézókban, a vonaton alkotott, titokban, bűnös élvezettel élt szenvedélyének, valahányszor ki akarta írni magából a dühét vagy az örömét. Egészen mostanáig, hiszen nagyi maradásra kényszerítette, így rengeteg ideje lett az alkotásra. Úgy döntött hát, hogy belevág. Megalkot egy teljes művet, aminek van eleje, közepe és vége, hiszen addig nem tudhatja, hogy valóban képes-e rá, amíg végig nem csinálja. Ahogy felszedegette a papírokat a földről, arra gondolt, hogy tulajdonképp majdnem teljesen el is készült vele.

Felállt, letette a kéziratot az íróasztalára, a kezét a kupacon nyugtatta, és szívét büszkeség töltötte el.

Ez az ő könyve.

A nővérei azt hitték, hogy egész nyáron csak pihen, mialatt ők próbáltak állást és lakást találni maguknak. Az igazat megvallva, Harper élvezte a Sea Breeze-ben eltöltött időt. Kertészkedett, úszott, a testvéreivel beszélgetett, és bejárta a szigetet. Titokban persze dolgozott is. Nem mert senkinek sem beszélni róla, mert tudta, hogy ha megteszi, akkor mindenki el akarja majd olvasni a művét.

Nem, gondolta, és a kéziratot a fiókba tette. Megtartja magának. Ő nem volt annyira nyitott személyiség, mint az okos és gyors észjárású Carson. Annyira sem volt merész és makacs, mint legidősebb nővére, Dora, aki kéretlenül bírált mindent és mindenkit. Harper a legjobban írásban tudta kifejezni magát.

Ráadásul a testvérei nem is lennének oda az örömtől, ha tudnák, mit írt róluk – gondolta bánatosan.

Kintről beszűrődött egy hajnali madár éneke. Harper eltűnődött azon, hogy milyen madár ébreszti őt reggelente. Elhatározta, hogy kideríti. Meg akarta ismerni a szigetlakó madarakat és a fákat, amiket annyira megszeretett. Élete eddigi huszonnyolc évét gyönyörű környezetben élte le – az anyja New York-i, Central Parkra néző lakásában, valamint a hamptonsi házában, és a nagyszülei angliai udvarházában. Az exkluzív bentlakásos iskolákról és az elit egyetemekről már nem is beszélve. De sehol nem érezte magát annyira otthon vagy olyannyira elégedettnek, kiteljesedettnek, mint itt, a lápvidéken, az óceánparti Sea Breeze-ben.

Ugyanakkor tudta, hogy hamarosan útra kell kelnie.

A reggel édes muzsikája ellenére a hirtelen rátörő gondolat szomorúsággal töltötte el. Harper az ablakhoz lépett, és szélesre tárta a spalettákat. Szürke árnyak játszadoztak odakint. Carson mindig arról áradozott, hogy mennyire csodálatos és felszabadító, amikor a hajnal birtokba veszi az óceánt. Ez volt a kedvenc napszaka. Testvére mindig nagyon szenvedélyesen szónokolt, ha az óceán került szóba.

Harper hirtelen késztetést érzett, hogy maga is megtapasztalja ezt. Azt kérdezte magától: Miért is ne tehetném ezt meg ma? Mielőtt még túl késő lesz. Mire várjon még?

Gyorsan belebújt a fürdőruhájába, és felkapott egy rövidnadrágot. Bekötötte a futócipőjét. Csendesen, mint egy kisegér – gyakran nevezték őt így –, kinyitotta a tolóajtót, amely a szobáját a nagyanyjáétól elválasztotta. Az ajtó megcsikordult a sínen, mire Harper összerezzent, és megtorpant. A helyiségben csend és sötétség honolt, úgy tűnt, a nagyanyja nem hallotta meg a zajt. Harper lábujjhegyen átosont a szobán, és becsukta maga mögött az ajtót.

A ház csendbe burkolózott, a kora hajnali órákban mindenki aludt. Még Carson is, aki amióta bejelentette, hogy gyermeket vár, reggelente sokáig aludt. Harper kiszökött a bejárati ajtón, hiszen tudta, hogy a nap nem vár senkire. Odakint hűs és édes reggeli levegő várta. A szél, amely egész éjjel az óceán vizét borzolta, elüldözte a párát és a forróságot, így az augusztusi hajnali levegő szokatlanul frissítőnek tűnt. Mindenütt csend honolt, amitől minden nesz még hangosabbnak hatott. Harper feje fölött az óriási tölgyfa levelei susogtak, és meg-megrezzentek a pálmaágak. Talpa alatt csikorgott a kavics, ahogy a garázs felé igyekezett. A rozsdás, öreg biciklit a garázs falának támasztva találta. Kihozta onnan, felült rá, és elkarikázott.

Hiába töltötte már be a huszonnyolcadik életévét, most újra tizenhárom évesnek érezte magát, ahogy eszement módon tekert végig az utcákon. A környező házak ködbe burkolóztak, a lakóik még mélyen aludtak. Csak néhány kóbor macska lődörgött az utcán. Ezen a nyáron mintha sokkal kevesebbet látott volna belőlük, mint egykor, gyermekkorában. Állítólag a prérifarkasok tizedelték meg őket. Semmi sem kerülte el a figyelmét, miközben a csendes utcákat rótta. Elhajtott a Stella Maris katolikus templom felszentelt tornya és a néhai erőd, a Fort Moultrie vakondtúráshoz hasonlító épületei, valamint az ebben a napszakban üresen tátongó éttermek sora mellett. Csak elvétve találkozott kocogóval vagy autóssal.

Végül elérte a sziget északi csücskét, ami Carson elmondása szerint a szörfösök gyülekezőhelye volt. Lefordult a Middle Streetről a tengerhez. Több autót látott, a tetejüket a szörfdeszkák szállítására szolgáló tetőcsomagtartók díszítették, és a kocsik eltorlaszolták a keskeny utcát. Harper áttolta a kerékpárját a magas sövény menti lágy homokon. A tenger különösen hangosan morajlott ezen a reggelen. Ahogy az ösvény a tengerpartra érve kiszélesedett, a látványtól Harpernek elállt a szava.

A hajnali kék ég és a szürke tenger színei egybeolvadtak a horizonton. A nap még nem ragyogott teljes pompájában. Saját tempójában kúszott az égre, csillogóan és fájdalmasan gyönyörű pasztellszíneit tükrözte vissza a víz. Harper úgy érezte, a lenyűgöző látványhoz képest ő mindössze egy parányi porszem. Mégis úgy látta, hogy valamiféle kapcsolat fűzi a természethez. Örömmel töltötte el a tudat, hogy részese lehet ennek az örök, isteni körforgásnak. Ebben a bűvös pillanatban úgy érezte, hogy átjárja lelkét a fény, és új reménnyel tölti el. Harper ekkor értette meg, hogy Carson miért is szereti ezt a napszakot, és miért kel fel korán mindennap, hogy újra meg újra megtapasztalhassa. Valóban felemelő élmény volt.

Harper szorosan megmarkolta a kerékpár kormányát. Egy új nap bontogatta a szárnyait, mintha csak egy üres lap lenne, amit meg kell töltenie szavakkal, gondolatokkal, a saját érzéseivel. Ezt a nyarat arra szánta, hogy végre kitalálja, ő maga mihez akar kezdeni az életével. Többé már nem aszerint akart élni, amit az anyja eltervezett neki.

Nem tudta, mit tartogat számára a jövő. Harper a felkelő nap fényében állva felvillanyozódott, mert úgy érezte, a jövője igazán csak most teljesedik ki.

A tenger hívó szavát hallotta. Carson az ágyában fekve hallgatta régi barátja, az óceán mindent elsöprő morajlását. A hullámok ritkán csapkodták ilyen erővel a partot. Ilyenkor azonban Carson rendre felkapta a deszkáját, és vízre szállt. Ösztönösen így tett. Mintha az óceán vize folyna az ereiben.

Ezen a reggelen azonban nem vetette ki az ágy. Csak feküdt ott, a kezét a hasán nyugtatta. Többé már nem követhette a szíve szavát. Nem lehetett többé félelmet nem ismerő szörfös vagy világutazó, aki akkor szedte a cókmókját, és indult útnak, amikor csak akart.

Ujjaival gyengéden végigsimította lapos hasát, amely még a bent növekvő élet ellenére is feszes volt. Ennyit a női megérzésekről. Egy nagyon intuitív delfinre és a visszavert hangból való tájékozódási képességére volt szükség ahhoz, hogy megtudja, gyermeket vár.

– Mondd csak, kicsikém! Mihez kezdjek veled? Nincs se férjem, se munkám. Még lakásom sincs. Hogyan tudnám a gondodat viselni?

Eszébe jutott a Lucille-lal folytatott utolsó beszélgetése, éppen aznap éjjel, amikor az asszony örökre lecsukta a szemét. Carson nem tudta, hogy a terhességét illetően mitévő legyen, és ahogyan gyermekkorában annyiszor, most is Lucille-hoz fordult tanácsért. Letelepedett mellé, de Lucille nem mondta meg, mit tegyen, vagy ne tegyen. Az nem rá vallott volna. Inkább olyan irányba terelte Carson gondolatait, hogy maga jöjjön rá a megoldásra. Carson tudta, sosem fogja elfelejteni az asszony szavait: „Jók az ösztöneid. Figyelj rájuk! Tudni fogod, hogy mit kell tenned!”

És Carson tisztában volt azzal, hogy Lucille igazat szólt. Szörfözéskor is az ösztöneire kellett bíznia magát, és mindig tudta, hogy mikor mozduljon jobbra vagy balra. Csak egyensúly kérdése az egész.

Most is az ösztöneire kell hallgatnia. Az, hogy megtartsa a szíve alatt növekvő életet, nem tűnt logikus döntésnek. Minden racionális érv ellene szólt. Ám észszerűség ide vagy oda, világosan hallotta, mit diktál az ösztöne. Hangosan és tisztán szóltak a hangok, amire a felbolydult hormonháztartása is ráerősített. Ahogy Carson az ágyában feküdt, és a partot csapkodó hullámok hangjait hallgatta, tudta, hogy ezt a bizonyos hullámot meg kell lovagolnia, hogy végre révbe érhessen.

– Hát, kicsikém, csak te meg én vagyunk. És nem menekülök többé – mondta, majd finoman megpaskolta a hasát.

Dora lecsapta az ébresztőórát. Álomittasan kinyitotta az egyik szemét. Hét óra volt.

– Ki az ágyból, lustaság! – motyogta.

Kábultan végezte a reggeli rutinmozdulokat. Gyorsan magára öltötte a futóruháját, hideg vizet fröcskölt az arcára, majd naptejjel kente be, végül bemelegített. Ezen a nyáron megtanulta, hogy vagy kora reggel elmegy futni, vagy a nap folyamán számos indokot talál majd arra, hogy miért ne menjen edzeni. Tudta, hogy időt kell szánnia mindarra, ami fontos számára.

És a fiánál semmi sem lehetett fontosabb.

Dora gyorsan végigment a folyosón, és halkan benyitott Nate szobájába. Fintorgott, ahogy a helyiségből kiáramló, áporodott levegő megcsapta az orrát. A kisfiú a többiekkel ellentétben nem szeretett nyitott ablaknál aludni. Ráadásul gyorsan bárkinek a tudtára adta, hogy mit szeret, és még gyakrabban azt, hogy mit nem. Az asszony megkerülte az ágyat, és tekintete egy pillanatig elidőzött alvó, kilencéves gyermeke arcán.

A szíve megtelt szeretettel. Vajon van-e angyalibb egy alvó gyereknél? Nate hosszú, szőke pillái az arcát súrolták. Az ajka kissé szétnyílt, ahogy mélyen aludt. Korához képest aprónak tűnt, de az itt töltött nyár folyamán kissé kikerekedett, és egészséges színe lett. Sea Breeze nagyon jót tett Nate-tel. Most már imádta a vizet. Dora elmosolyodott. A halacskájának hívta a fiát. Ahogy a szeme éhesen magába itta a fia látványát, észrevette, hogy mennyire megnőtt a haja, és el kell vinnie a fodrászhoz, ami soha nem volt könnyű. Nate utálta levágatni a haját.

Szegény lurkó, gondolta Dora, miközben gyengéden kisimított egy tincset a homlokából. Érezte, hogy a fiának melege van. A hajvágás lesz a legkisebb változás az életében, amellyel mostanság meg kell birkóznia. Az ő makacs és dühös kisfia, aki nem szerette a változást, hamarosan magántanulóból iskolába járó diák lesz. Nehéz, de szükségszerű döntés volt ez. Dora talált egy olyan iskolát, ahol tehetséges, de olyan speciális nevelési igényű gyerekekkel foglalkoztak, mint amilyen az ő aspergeres fia is volt. Az iskola személyre szabott nevelési tervet dolgozott ki minden diáknak, és úgy tűnt, kellőképp támogatják a tanulókat. Neki magának pedig szembe kellett néznie azzal, hogy minél idősebb lesz Nate, annál kevésbé tud megadni neki mindent, amire szüksége lenne. A fiúnak meg kell tanulnia, miként kommunikáljon, és teremtsen kapcsolatot a kortársaival.

Dora nagyot sóhajtott. Ezt valójában mindkettejüknek meg kell tanulniuk. Az elzárkózás nem tett jót egyikőjüknek sem.

Az asszony döntött arról is, hogy Mount Pleasantbe költözik, hogy közelebb legyenek az iskolához. Új iskola… új lakhely…

Dora lehajolt, hogy megpuszilja Nate arcát, és belélegezze az illatát. A fia, ha ébren volt, nem szerette, ha megpuszilják.

– Minden rendben lesz – súgta a fülébe. – Itt vagyok, és mindig számíthatsz rám.

Ahogy Harper Sea Breeze felé kerekezett, csupa olyan kifejezés járt a fejében, amelyekkel leírhatja a csodálatos napfelkeltét: színpompás, csillogó, éteri, inspiráló…

Amikor hazaért, a kerékpárt a garázsban hagyta, és besietett a házba, hogy minél hamarabb az íráshoz láthasson. Ki akarta írni magából sokszínű érzéseit. Ahogy áthaladt a hátsó verandán, egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki köhint egyet. Megfordult, és meglepődve látta, hogy a veranda sarkán nagyanyja az egyik nagy, fekete, fonott székben ül. A reggeli derengésben, hosszú hálóingében az asszony egészen szellemszerűnek tűnt.

– Nagyi! – kiáltotta Harper. – Mit keresel idekint?

A lány közeledtére az idős asszony fáradtan elmosolyodott. Halványkék szeme körül karikák éktelenkedtek, és úgy ölelte át magát, mintha nagyon fázna.

– Nem tudtam aludni. Nagyon korán felébredtem, és egyre csak járt az agyam. És ilyenkor mindig nagyon elfáradok. Ez az időskor átka. Ezért inkább kijöttem ide, hogy üldögéljek egy kicsit. Azt hittem, a friss levegő majd segít.

Az üvegasztalon Harper észrevett egy pakli kártyát, és rögvest elszorult a szíve. A nagyanyja pasziánszozott. Nagyi és Lucille véget nem érő ginrömi-csatái jelentek meg lelki szemei előtt. Odasietett az asszonyhoz, hogy átölelje.

– Mióta vagy idekint? Teljesen átfagytál – mondta, miközben a karját dörzsölve próbálta felmelegíteni a nagyanyját.

– Ez jólesik. Köszönöm, kicsim.

Harper odahúzott egy széket, és leült, könyökét a térdén nyugtatta.

– Mire gondoltál?

– Ó, csak Lucille-ra.

Ki másra?, gondolta Harper.

– Szép temetés volt, ugye? – kérdezte nagyi.

– Igen. Még sohasem voltam gullah{1} temetésen. Mennyit énekeltek, sírtak, és éltették a Mindenhatót!

– Ámen – tette hozzá nagyi fanyarul.

Harper egyetértően elmosolyodott. Nagyon megindították a szertartás alatt rátörő érzelmek, a szenvedély és az erős közösségi érzés.

Nagyi kinézett a vízre.

– Csak ültem itt, az öblöt bámulva, és eszembe jutott, hogy a pap miről is beszélt Lucille temetésén. Arról, hogy a lápvidékre érkező őseik lelke, azoké, akiket erőnek erejével hoztak ide, és azoké, akik később érkeztek, mennyire érezhető volt itt, sőt ki is teljesedhetett, hogy aztán az enyészeté legyen. A közösség tagjai keményen dolgoztak, rizst főztek, rákásztak, gyereket neveltek, és végül a túlvilág lakói lettek. Lucille is ebben hitt. A végére megfáradt, és már várta, hogy átkelhessen a nagy folyón – sóhajtotta az asszony, ahogy az emlékeibe révedt. – Be kell vallanom, én is készülődöm már.

– Még nem hagyhatsz itt minket! Szükségünk van rád! – ragadta meg Harper nagyi kezét.

Az idős asszony szája kétkedő mosolyra húzódott, majd újra visszatért az iménti gondolatmenethez.

– Alig tudom felfogni, hogy tényleg itt hagyott minket.

– Minden olyan gyorsan történt. – Harpert is szörnyen lesújtotta a hír, hogy Lucille gyors és reménytelen harcot vív a rákkal.

Nagyi az unokájára nézett.

– Te hiszel a túlvilági létben? – kérdezte.

A lány elengedte a nagyanyja kezét, hátradőlt, megvakarta a fejét, és arra gondolt, hogy a reggeli első kávé előtt szörnyen nehéz témát kezdtek boncolgatni. Nem tudta elfogadni és a magáénak érezni egy olyan isten képét, aki a jókat a mennyországgal jutalmazza, míg a többieket a pokol kénköves tüzével sújtja. Ez túlzottan kegyetlennek tűnt számára. Ám a sok lelki vívódás után arra a következtetésre jutott, hogy kell lennie egy fensőbb hatalomnak. Ezt látta ma reggel testet ölteni, miközben a napfelkeltét nézte.

– Azt hiszem, igen – válaszolta némi kétkedéssel a hangjában. – De nem sokat gondolkodom ezen.

Nagyi elnézően mosolygott.

– Te még fiatal vagy. Még azt hiszed, halhatatlannak teremtettek téged. Amikor te is olyan idős leszel, mint én, te is sokat gondolsz majd rá.

– Nem tetszik, hogy itt ülsz magadban, pasziánszozol, és a halálra gondolsz. Ez egy kicsit rémisztő.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy rémisztő lenne. Inkább az ellenkezője – paskolta meg nagyi Harper kezét egy fáradt mosollyal az ajkán. – A halált már ismerősként üdvözlöm.

Harper felállt, és könnyedén megszorította nagyanyja karját.

– Gyere be a házba, és készítek neked valami reggelit. Valami meleget.

Nagyi azonban inkább hátradőlt a székében.

– Nem vagyok éhes, csak egy kicsit átfagytam.

– Akkor mit szólnál egy csésze forró kávéhoz?

– Erre nem mondhatok nemet.

– Azonnal hozom – mondta Harper, majd megtorpant. A nagyanyját mindig roppant elegánsnak látta, aki nagyon adott a megjelenésére. Charlestonban is mindenki úgy ismerte őt, mint aki az extravagáns partijairól és a szépségéről híres. Ám most, a verandán ülve, hálóingben, fésületlen hajjal, takaróba bugyolálva leginkább egy koldushoz hasonlított. Ez teljesen megrázta Harpert. Ez a pillanat mindent elmondott a nagyanyja hangulatáról. Ekkor Harper merész javaslatot tett.

– Nagyi, amíg én a kávét készítem, miért nem öltözöl fel?

Az idős asszony feléje fordult, és kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Megbocsáss, de hogy mondtad?

Harper úgy döntött, ha már idáig merészkedett, nem hátrál meg.

– Nem emlékszel, mit meséltél nekünk Thomas Jefferson elnök leveleiről, amelyeket a tizenegy éves lányának írt a francia modorról? Arra intette őt, hogy amikor felkel, mindig az alkalomnak megfelelően öltözzön fel, csinosan, tisztán és rendesen. – Harper félbehagyta a mondandóját, hogy lássa, a nagyanyja figyel-e rá, és elégedetten tapasztalta, hogy az asszony issza minden szavát. – Azt mesélted, hogy az édesanyád felolvasta neked ezeket a leveleket, te pedig nekünk mesélted el aztán mindegyiket. És ha azon kaptál minket, hogy a pizsamánkban lustálkodtunk, akkor azonnal elküldtél minket, hogy öltözzünk fel rendesen.

– Örülök, hogy nem hullott terméketlen talajra az intelmem.

Nagyi, mint egy királynő, Harpernek nyújtotta a kezét, aki finoman felsegítette őt.

– Igazad van – mondta az idős asszony. – A nap fennen ragyog, és nekem is vele kell ragyognom. Scarlett O’Hara után szabadon azt mondanám: végül is, ez is csak egy újabb nap.

A konyhában síri csend honolt.

Itt érződött leginkább Lucille hiánya. Harper gyerekkorában minden reggel álomittasan tántorgott be ide, ahol az edények csörömpölése, a kávé és a sülő sütemények illata, a szalonna sercegése és Lucille szívből jövő köszöntése fogadta. A csend most szinte darabokra szaggatta a szívét.

A küszöbön állt, és benézett a gyengén megvilágított, üres helyiségbe. Tárgyilagosan végigmérte, szemét nem homályosította el az emlékezés köde. Látszódott, hogy egy olyan ház konyhájában áll, amelyben valaha személyzetet tartottak. Az ilyen jellegű helyiségeket nevezik az ingatlanügynökök jól átalakíthatónak. Nagy volt, ablakai pedig az öbölre néztek. Egy üvegajtós tálaló választotta el a konyhát az étkezőtől. Bájos, de meglehetősen idejétmúlt. A helyiség egy régi ruhára emlékeztette, ami megérett egy alapos tisztításra, és talán a cipzárját sem ártana kicserélni.

Az egykor krémszínű falak már megfakultak, és az elektromos készülékek is rég elavultak már. Harper fintorgott a mosogatóban felhalmozódott mosatlan és a hosszú asztalon heverő, csaknem üres fügés kekszes doboz láttán. Ha így látná a máskülönben makulátlan konyhát, Lucille bizonyára zsörtölődve jegyezné meg, hogy munkahelyet vált. Harper beljebb lépett az üres helyiségbe, megcsapta a többnapos szemét és a kávéskanna alján aszalódó zacc szaga. Kidobta a filtert, és a mosogatóhoz lépett, hogy lefőzzön egy kanna friss kávét. Ahogy felemelte a szivacsot, egy nagy, barna csótány mászott elő alóla. Felsikoltott, a kannát a mosogatóba ejtette, és hátraugrott. A felfordulástól a hatalmas bogár szárnyra kapott, és a fejétől néhány centire elrepült. Ekkor Dora rontott be a helyiségbe.

– Harper, jól vagy?

– Igen – válaszolta, de alig kapott levegőt, és a szíve is hevesen vert.

– Azt hittem, éppen nyúznak!

– Észrevettem egy hatalmas csótányt. Legalábbis, azt hiszem, csótány volt. És majdnem levitte a fejemet!

A nővére erre elnevette magát.

– Ez egyáltalán nem vicces – vágott vissza Harper Dorának, aki csinos futóruhájában feszített, a haja pedig lófarokban volt összekötve. A nyár elején még csak Harper futott a lányok közül, de mióta Dora is rákapott, alig tudta lekörözni.

A nővére még hangosabban kacagott.

Ekkor Carson sietett be a konyhába, szemmel láthatólag nemrég ugrott ki az ágyból. Pizsamát viselt, a haja pedig kibontva hullott a vállára.

– Mi történt? Megsérült valaki? – kérdezte megijedve.

Dorának sikerült visszafojtania a nevetését, és csak legyintett egyet.

– Nem kell aggódni! Csak a hugicánk látott egy csótányt – mondta vigyorogva.

– Nem egy egyszerű bogár volt, és ráadásul akkora, mint egy patkány! – védekezett Harper.

Carson arca felderült.

– Ó, akkor a mi kishúgunk összetalálkozott a nemzeti madarunkkal?

Erre mindannyian elnevették magukat. Harpernek nem tetszett, hogy rajta mulatnak. Bár az apjuk közös volt, az ország különböző részein nőttek fel, és máshogy nevelték őket. Harper New Yorkban nevelkedett, Dora és Carson pedig Észak- és Dél-Karolinában, emiatt imádták azzal ugratni a húgukat, hogy ő egy nagyvárosi nő, aki mindentől idegenkedik, ami déli.

– Ha ennyire jóban vagytok vele, akkor menjetek, és kapjátok el!

– Én nem megyek utána! – jelentette ki Dora. – Mindig egy férfit küldök érte. Ők a vadászok, nem? Az én dolgom, hogy felugorjak egy szék tetejére, és sikítozzak.

– Rám se nézz! – mondta Carson.

– Azt hittem, te egy vagy a természettel!

– Inkább küzdök meg egy cápával, mint ezzel a bogárral. De azt hiszem, nagyinak megvan valahol Edward nagypapa vadászpuskája, azzal lelőhetnéd.

Újra elnevették magukat.

Az elmúlt pár hónapban a kertben folytatott munka miatt Harper jobban megismerte a lapály élővilágát, a rovarokat, gyíkokat, kígyókat és békákat. Megtanulta, hogyan bánjon velük, de nem szerette, ha közel kerültek hozzá. Egy alkalommal, amikor a kertben gazolt, egy kígyóra bukkant. Lucille-tól tudta, hogy a fű a kígyók kedvenc rejtekhelye, és emiatt a kosárfonók mindig a férfiakat küldték füvet gyűjteni.

– Inkább találkoznék egy kígyóval, mint egy csótánnyal. De nem hagyom, hogy egy bogár miatt kinevessetek.

Felkapott egy köteg papírtörlőt, és elszántan a mosogatóhoz lépett, oda, ahol a bogár leszállhatott.

– Mit akarsz csinálni?

– Szerinted?

A nővérei csak nézték, ahogy odament, és kinyújtott karral, felkészülve arra, hogy bármikor hátraugorjon, meglökte a koszos edényt, majd a szivacsot. A bogár hirtelen felrepült, de nem volt elég gyors. Harper odaugrott, majd egy undorító roppanást hallott, amitől felfordult a gyomra. Gyorsan kidobta a bogár tetemét a szemétbe. Ezután visszafordult a nővéreihez, akiknek az arcán – a legnagyobb megelégedésére – döbbenettel vegyes ámulatot látott.

– Ne dobd ki! Vágd le a fejét meg a szárnyát, és tűzd ki a ház négy sarkára, hogy jelezd, ez vár azokra a bogarakra, akik idemerészkednek!

– Ez a poén ült – nevette el magát Dora.

– Mindjárt megmondom nektek, hogy mi nem vicces. Az, ahogy ez a konyha kinéz – mutatott a piszkos tányérokra és az ételmaradékokra az asztalon. – Mindenütt koszos edények hevernek, és kint van hagyva a maradék. Nem csoda, hogy bejönnek a bogarak. Lucille biztos forog a sírjában.

Erre a nővérei is elcsendesedtek, és kijózanodva néztek körbe a helyiségben.

– És nem csak a konyháról van szó. Mindent belep a por. Porcicák vannak a sarkokban.

– Nagyinak le kellett mondania a takarítást. Nem futotta már rá. Mindannyian itt lakunk, az ő ételét esszük, az ő meleg vizét használjuk, ez nagyon megemelhette a havi kiadásait.

– A szobákról már nem is beszélve, amiket nekünk alakíttatott át.

– Még mindig úgy viselkedünk, mint kislány korunkban, amikor ide jártunk nyaralni – mondta Dora. – Csak játszadozunk, eszünk, veszekszünk, és csak saját magunkra gondolunk. Egyáltalán nem segítünk, ahogy akkor sem tettük. Pedig már felnőttünk.

Harper az asztalhoz ment, és felemelte a szinte teljesen üres kekszes dobozt.

– Oké, ki evett a kekszből, hagyta kint a dobozt, és morzsázta össze az asztalt?

Carson, mint egy harcias amazon, odaugrott Harperhez, kikapta a kezéből a dobozt, kivette az utolsó kekszet, és a szájába dobta.

– Sajnálom, terhes vagyok, és éhes voltam. Hallottál már a kívánósságról? Hát, tényleg létezik.

Harper a nővérére nézett, és eltűnődött rajta, hogyan növekedhet élet egy ennyire lapos és feszes hasban.

– Nem az a baj, hogy megetted a kekszet, hanem, hogy nem pakoltál el magad után. Nem vagyunk a szolgálóid. És nemcsak rólad van szó, hanem mindannyiunkról – fakadt ki Dora.

– Igazad van – nézett rá Carson. – És nagyitól sem várhatjuk el, hogy eltartson bennünket. Épp fordítva: segítenünk kellene neki.

– Ámen – válaszolta Dora.

– Igazából erről akartam veletek beszélni – kezdett belemelegedni a témába Harper. – Aggódom miatta. Tudjátok, hol találtam ma reggel? – Kérdően nézett a testvéreire, akik kíváncsian ingatták a fejüket. – Kint ült a verandán, és pasziánszozott.

Dorának tátva maradt a szája, Carson pedig lesújtva nézett rá.

– Pasziánszozott? Ez annyira szomorú!

– Még azt is megkérdezte, hogy hiszek-e a túlvilágban?

– Nem mondod! – hitetlenkedett Carson.

– Szegénykém! – sajnálkozott Dora.

– Nagyon lesújtotta Lucille halála – folytatta Harper.

– Azelőtt ő viselte nagyi gondját, és amikor lebetegedett, szerepet cseréltek. Most pedig nagyi egyedül maradt, mint az ujjam – mondta Dora.

– Nem kellene egész nap egyedül ücsörögnie. Talán csinálhatnánk közös programokat. Elvihetnénk valahová – vetette fel Carson.

– Elmehetnénk Charlestonba bevásárolni – javasolta Dora. – Teázhatnánk vagy pezsgőzhetnénk a Charleston Place Hotelban. Csajos dolgokat csinálhatnánk. Az biztosan tetszene neki.

– Gin römit is játszhatnánk vele, ahogy Lucille-lal szokták. Nagyi imád kártyázni – tette hozzá Carson.

– Én nem tudok gin römizni – vette közbe Harper.

– Nem nehéz, majd megtanítalak – hadarta izgatottan Carson. – Mit szólnátok, ha közösen kártyáznánk, ahogy kislány korunkban? Azt imádtam. Mit is játszottunk?

– Kanasztáztunk! – kiáltotta csillogó szemmel Dora.

– Igen, tényleg.

– Arra sem emlékszem – mondta Harper. – Bridzsezni tudtok?

– Nem, úgyhogy a kanasztánál kell maradnunk – válaszolta Carson.

– Vagy a fekete macskánál. Régen azt is játszottunk.

– Hátrább az agarakkal! Mielőtt még nekiállunk játszani, beszélhetünk a munkáról? Fel kellene osztani a feladatokat.

– Igenis – szalutált Carson, és mosolyogva a kis asztalhoz lépett. – Egyébként, mikor léptettek elő őrmesterré? – kérdezte, miközben az asztal fiókjában keresgélt. – Készíthetnénk időbeosztást, ahogy Nate-nek csináltam Floridában.

– Nem hiszem, hogy pálcikaembereket, napocskákat és holdakat kellene rajzolnunk! – tette hozzá Dora.

– Nagyon vicces – vágott vissza Carson, kezében a szükséges eszközökkel. – Szóval, itt a papír és az írószerek.

Kihúzta a széket, leült, és lelkesen kiterítette maga elé a papírt.

– Oké, ti eldöntitek, hogy ki mit csinál, én pedig elkészítem a beosztást.

Dora elkapta Harper tekintetét, és mindketten elmosolyodtak. Jó volt látni, hogy a szabad lelkű Carson egy beosztást készít, ami szigorú rendet ír elő.

– Főzök kávét. Használhatatlan vagyok, amíg nem kapom meg a napi koffeinadagomat – indult Harper újult lelkesedéssel a mosogató felé. Tétován megközelítette, és két ujja közé csípte a szivacsot, majd hátralesett, vajon a testvérei figyelik-e. Erre mindannyian felnevettek.

– Egyáltalán nem vicces! – jelentette ki, de már ő is velük együtt nevetett.

– Én kihagyom a kávét – simította meg a hasát Carson. – Émelygek tőle.

– Vinnél egy csészével nagyinak? A szobájában van. Mondtam neki, hogy öltözzön fel. Szegénykém még hálóingben volt.

Carson döbbenten nézett rá.

– Tényleg? Ez egyáltalán nem vall rá. Csináljuk!

Amíg Harper elkészítette a kávét, Dora letisztította a hosszú asztalt, és letörölte a morzsákat. Hamarosan gőzölgő csészék álltak az asztalon, mellettük mazsoláskalácsszeletek. Kávé és fahéj illata szállt a levegőben, ők hárman pedig a terveiket szövögették. Először kialakították a napirendjüket, majd beosztották a hetente elvégzendő feladatokat is. A munka elosztása kicsit tovább tartott, mivel elkezdtek vitatkozni azon, hogy ki melyik házimunkában a legjobb. Végül megállapodtak, hogy ki mikor főz, és mikor vásárol be. Nemsokára elkészültek a beosztással. Harpert melegséggel töltötte el, hogy ilyen jól együtt tudtak működni.

Munka közben elmerengtek, milyen finom ételeket készített nekik Lucille, milyen jó tanácsokkal látta el őket, és jókat nevettek azokon a vicces eseteken, amelyek megtörténtek velük. Harper arra gondolt, hogy az emlékeik felidézése elevenen tartja Lucille-t, és szeretettel tölti el a szívüket. Amikor leírták a napirendet, kirakták a hűtőszekrényre, és hátraléptek, hogy megcsodálják.

– Nem hinném, hogy egy beosztástól szervezettebb lesz az életem – vigyorgott Carson –, de legalább a ház tiszta lesz.

– Vettem az adást – tette hozzá Harper, majd koccintottak a csészéikkel.

– Ha már a beosztásnál tartunk – vitte oda a mosogatóhoz Dora a csészéjét –, sajnálom, ha rajtam bukik meg a terv, de fogalmam sincs, meddig tudom kivenni a részemet a házimunkából.

– Miért? – fordult felé Carson.

Dora letette a csészéjét a pultra, és nagy levegőt véve így válaszolt:

– Nagy elhatározásra jutottam.

A testvérei teljes figyelmükkel felé fordultak.

– Nem megyek vissza Summerville-be, úgy döntöttem, hogy a közelben telepedem le. Valószínűleg Mount Pleasantben.

– Nate nagyon boldog lesz, hiszen imádja a vizet – jelentette ki Carson.

– Igen, miatta maradok.

– És Devlin miatt… – tette hozzá huncutul Carson.

– Miatta is – nevetett Dora. – De az igazi ok az, hogy találtam egy iskolát Nate-nek, ami a jövő héten kezdődik.

A bejelentést meglepett csend követte. Harper örült a hírnek, de mégis megkérdezte:

– Akkor többé már nem lesz magántanuló?

Dora megrázta a fejét, majd a mosogatóhoz fordult. Mosogatószert nyomott az edényekre, és kinyitotta a meleg vizet. A víz gyorsan zubogott.

– Nem, úgy döntöttem, hogy elküldöm a Trident Akadémiára. Ez egy olyan magániskola, ahol működik egy nagyszerű program aspergeres gyerekeknek – válaszolta, miközben elzárta a vizet, és a testvérei felé fordult. – Sokat gondolkodtam ezen. Itt az ideje, hogy Nate más gyerekekkel ismerkedjen, és nekem is többet kell kimozdulnom otthonról. Így aztán kerestem egy helyet Mount Pleasantben. Akár hiszitek, akár nem, nagyon nehéz olyan albérletet találni, amit meg tudok fizetni.

– Nem félsz a sok változás miatt? Nem fogja ez még jobban megviselni Nate-et? – kérdezte Harper.

– Dehogynem – válaszolta Dora aggódva. – Itt kell hagynia Sea Breeze-t, amit imád, és egy idegen helyre költözik; ez bizonyára meg fogja viselni. Ráadásul új iskolába is megy, és meg kell szoknia egy teljesen új napirendet. – Azzal a mosogató felé fordult, és hevesen mosogatni kezdett. – Ezért kell, amilyen hamar csak lehet, beköltöznünk az új lakásba. Mindannyian tudjuk, mennyire nehezen viseli az átmeneti időszakokat.

– Tudunk valamit segíteni? – kérdezte Harper, miközben összeszedte a tányérokat az asztalról, és odavitte a mosogatóhoz.

A nővére hálásan nézett rá.

– Csak beszéltessétek, beszélgessetek vele az iskoláról, és emlékeztessétek rá, hány nap múlva kezdődik a tanítás. Így tudtok segíteni. Hozzá kell szoktatnunk, hogy ne érje hirtelen sokként. A hétvégén körbevezetik az iskolában, remélem, hogy Cal is csatlakozik hozzánk.

– Ő is támogatja a döntésedet? – kérdezte Carson, miközben egy konyharuhát keresett a fiókban. – Ez érdekes pálfordulás lenne a részéről.

– Ismered Calt, a lényeg, hogy azt érezze, minden úgy lesz, ahogy ő szeretné.

– Ezt meg hogy érted?

– Kezdetben morgott a tandíj miatt – adott oda egy vizes tányért Dora Carsonnak. – A költségek magasak lesznek, ezen nincs mit szépíteni. De amikor elmondtam neki, hogy munkát vállalok, hogy a felét kifizethessem, lecsendesedett. Most mindenkinek azzal büszkélkedik, hogy milyen jó apa, hiszen magániskolába járatja a fiát – grimaszolt Dora. – Ez nem volt túl szép tőlem, ugye?

– Csak őszinte vagy – vágta rá Carson. – Venni akarsz, vagy bérelni?

– Ugyan már, még egy kalickát sem tudnék megvenni, amíg ki nem mondják a válást, és el nem adjuk a házunkat. Kicsit félelmetes, de izgalmas is. Harmincnyolc éves vagyok, és életemben először saját lakásba költözöm. – Nevetett, majd kihúzta a dugót, és Carsonhoz fordulva kivette a rongyot a kezéből.

Harper újsütetű magabiztosságot fedezett fel a nővére arcán.

– Boldognak tűnsz.

Dora hümmögött, és gyorsan megtörölte a kezét.

– Szerintem csak a pánikot látod – felelte, és leeresztette a konyharuhát tartó kezét. – Nem jó dolog tíz év után elválni. Ennyi, egyszerűen vége. Borzalmasan fáj, de ugyanakkor valami új kezdetét is jelenti – tette hozzá optimista hangon. – Véget ér a hosszú boldogtalanság.

– Büszke vagyok rád! – mondta Carson.

– Rövid idő alatt sok mindent el kell intéznem. Úgy tűnik, mostanság ezt mantrázom. De legalább itt meghúzhatjuk magunkat, amíg nem találok egy megfelelő helyet – mondta, és körülhordozta a tekintetét a szobában. – Isten áldja nagyit és Sea Breeze-t. Ez a mentsvárunk, de hamarosan eladja a házat. Szembe kell néznünk a ténnyel, hogy hamarosan költöznünk kell.

Ezt a kijelentést hosszú csend követte. Dora a pultra dobta a konyharuhát, és Harperhez fordult.

– És veled mi lesz? Hova mész a nyár végén?

– Még nem tudom – tért ki a lány a válasz elől. A gondolatai egymást kergették. Az internetet böngészte, hátha talál egy szerkesztői állást, közben folytatta az írást, és elfoglalta magát a kertben. De semmi egyébről nem tudott beszámolni. Az ő élete nem fordult fel annyira, mint a nővéreié. – Még mindig keresem az utamat.

– Minden rendben?

– Minden képlékeny – erőltetett magára Harper egy semmitmondó mosolyt.

Dora kérdően nézett Carsonra, aki védekezően maga elé emelte a kezét.

– Itt nem kell albérletet fizetnem, így addig maradok, ameddig csak lehet.

Harper ezt elég lehangolónak találta.

– És mi a helyzet állásfronton?

– Az én szakmám iránt nem nagy a kereslet itt Charlestonban – válaszolta Carson szarkasztikusan, majd komolyan folytatta. – Los Angelesben mindenki ajtaján bekopogtattam már, de még semmi sem történt. Minden ismerősömet felhívtam; nagyon kínos volt, de valamit muszáj szereznem. Komolyan mondom, teljesen üres a zsebem.

– Én tudok neked kölcsönadni – ajánlotta fel bizonytalanul Harper, de nem nézett a testvérére. Carsonnal nem nagyon beszélgettek arról, hogy az ő családja tehetős, ez érzékeny téma volt kettejük között.

– Köszönöm, de nem fogadhatom el, nem akarom lekötelezve érezni magam. Nem akarom kockára tenni a kapcsolatunkat.

Harper ezt nagyra értékelte, majd ravasz mosollyal a testvérére nézett.

– És ahhoz mit szólnál, ha munkát kínálnék neked?

– Milyen munkát?

– Például megtaníthatnál szörfözni. Már most fizetnék az óraadásért. Ez hogy tetszik?

– Nagyon jól hangzik, de a szörfözést nem igazán ajánlják terhes nőknek. Hiszen ha elfelejtetted volna… – mutatott a hasára.

– De én azt hittem – szakadt ki Dorából.

– Mit hittél? – nézett rá kihívóan Carson.

Harper is érezte a mondatból áradó feszültséget, és attól tartott, hogy az abortusz emlegetése újra heves vitát vált ki a konzervatív Dora és a liberális Carson között, ezért gyorsan közbelépett.

– Én is úgy értettem, hogy úgy döntöttél, nem tartod meg a babát.

Carson arcáról nehéz volt bármit is leolvasni.

– Nem emlékszem, hogy bármit is eldöntöttem volna.

– Ó! – szaladt ki Harper száján, majd gyorsan kortyolt egyet a csészéjéből.

Kínos csend telepedett rájuk, szöges ellentétben a pár perccel ezelőtti gondtalan viccelődéssel. Ahogy látta testvérei zavarodottságát, Carson arckifejezése megváltozott.

– A halála napján beszélgettem Lucille-lal.

– Tényleg? – hajolt hozzá közelebb Dora, hogy ne mulasszon el egyetlen szót se. – Miről beszéltetek?

– Nagyon sok mindenről. Nagyiról, Blake-ről és a babáról… meg rólatok.

A két nő elnevette magát, és találgattak, vajon mi hangozhatott el róluk.

– Mintha csak tegnap történt volna.

– Tudom, nekem is szörnyen hiányzik, és Nate-nek is – sóhajtott Dora szomorúan, majd érdeklődve Carson felé fordult. – Mit mondott neked Lucille?

– Nem mondta meg, mit tegyek, hiszen ez nem lett volna az ő stílusa. Nagyon érzelmes este volt. Én sírtam, ő pedig megvigasztalt. Haldoklott, mégis ő vigasztalt engem – rázta a fejét hitetlenkedve.

– Ez annyira jellemző rá – mondta Dora.

– Elmesélte, hogy figyelt szörfözés közben – piszkálgatta a körmét Carson, és próbálta tartani magát. – Éveken át figyelt, én meg nem is tudtam róla.

– Ez is jellemző volt rá.

– Ő és nagyi is. Beszélgettünk a tengerről, és hogy amikor engem néztek, rájöttek, ösztönösen tudom, hogyan mozogjak, hova tegyem a lábam, és hogyan tartsam meg az egyensúlyomat. Emlékeztetett, hogy jók az ösztöneim, és bíznom kell bennük. Most sokkal inkább, mint eddig.

– És most mit súgnak? – kérdezte halkan Harper.

Carson a hasára tette a kezét, úgy válaszolt:

– Azt, hogy hagyjak föl az önsajnálattal, ne görcsöljek rá a döntésre, és csak úgy… legyek. Élni és élni hagyni. Ez a baba bennem él, és rá kell jönnöm, hogyan tovább, de csak akkor, ha megérett a helyzet a döntésre.

Kijelentését döbbent csend követte.

– Úgy érted, hogy… megtartod a babát? – kérdezte Dora.

Carson bólintott. Dora szeme elkerekedett, ahogy kezdte felfogni, amit hallott.

– Megtartjuk a babát! – kiáltotta örömmel, tapsolt, és ültében ugrándozott.

– Nyugalom! – hűtötte le a lelkesedését a húga. – Egyszerre csak egyet lépjünk.

– Blake tud róla?

Carson a fejével nemet intett, majd folytatta:

– És ti sem mondhatjátok el se neki, se Devlinnek.

Dora már nyitotta a száját, hogy ellentmondjon, de végül meggondolta magát.

Dora nagy utat tett meg, gondolta Harper, örömmel látva, hogy a nővére visszafogja magát; korábban ilyenkor kiosztotta volna a kéretlen tanácsait.

– Oké – mondta Harper Carsonnak –, azt hiszem, előre fizetek a szörfleckékért.

Carson lemondóan, ugyanakkor megkönnyebbülten felnevetett.

– Oké, rendben, és köszönöm.

– Ha igazán meg akarod köszönni, akkor porszívózz fel. És ne hidd, hogy azért, mert terhes vagy, majd kihúzhatod magad a munka alól. Dora, te vidd ki a szemetet, ne feledd, hogy holnap szállítják el a hulladékot! Én itt kezdem a konyhában. Gyerünk lányok, mindjárt lemegy a nap!

Dora hitetlenkedve nézett Carsonra:

– Ki ez a lány?

Órákkal később nagyi besétált a konyhába, hogy ebédet készítsen. A felfordulás láttán megtorpant a küszöbön. A konyhaszekrény teljes tartalmát kipakolták: az összes étel, konzerv, fűszerek és edények halmokban álltak a konyhaasztalon és a pulton. Az ajtókeretnek támaszkodva, döbbenten bámulta a padlón sorakozó tepsiket.

– Mi az ördög…?

Harper a konyhaszekrény belsejét sikálta. Ahogy meghallotta a nagyanyja hangját, kidugta a fejét, közben a kezében levő szivacsból a földre csöpögött a víz.

– Szia, nagyi! – csiripelte.

– Gyermekem, mi az ördögöt művelsz itt?

– A konyhát takarítom.

Természetesen Harper nem elégedett meg azzal, hogy csak rendbe tegye a konyhát. Szét kellett szednie, mindenhonnan kipakolt, majd újra átrendezte. Honnan ez a sok energia? – tűnődött nagyi. Neki soha nem volt ennyi. Úgy tűnt, hogy Harper házias énje, ami évekig lappangott benne, végre felszínre került. Nagyi az asztalra mutatott.

– Azért jöttem, hogy ebédet készítsek, de itt annyi hely sincs, hogy egy csésze teát töltsek, nemhogy főzzek valamit. Minden szanaszét hever.

– Már ebédidő van? – nézett körbe Harper a rendetlenségen. – Azt hiszem, elvesztettem az időérzékemet, miután nekiálltam a szekrénytakarításnak. Ó, nagyi, annyira piszkosak és porosak voltak! – grimaszolt. – Szerinted mióta nem takarították ki? És semmi logika nem volt abban, hogy mi hol van. Minden a feje tetején állt. És – borzongott meg Harper – mindenhova rovarcsapdákat tettem. Háborúban állok velük.

Nagyi úgy érezte, hogy meg kell védenie Lucille-t, mivel a betegsége miatt a szakácsnőnek gyakran arra sem volt ereje, hogy a kis házából előbújjon, nemhogy mindent rendben tartson. Nem nagyon volt kedve takarítani vagy bármilyen átalakításba kezdeni, és nagyi nem is hibáztatja ezért. Ő is ugyanígy érezte magát. Az öregkor valahogy kifogja az ember vitorlájából a szelet. Az egyik szemetesre mutatva megkérdezte:

– Miért vannak azok a tepsik és lábasok a kukában?

Harper félénken nézett rá.

– Már akartam erről beszélni veled. Az igazat megvallva, ezeket ki kéne dobni.

– Nem dobhatod ki őket, Lucille ötven évig ezeket használta.

– Pontosan. Mostanra már elöregedtek. Vegyük például ezt! – húzott elő a lány egy rozsdás, hosszú nyelű vasserpenyőt a szemétből. Undor ült ki az arcára.

Nagyi elborzadva odarohant, és kikapta az edényt a kezéből.

– Ez az anyám serpenyője volt, a nagyanyámtól kapta az esküvőjére, ő pedig nekem adta tovább. Azért tartogattam, hogy majd egyikőtöké legyen. Ez egy örök darab.

– Ó – szégyellte el magát egy kissé Harper –, de szerinted ki használná? Teljesen berozsdásodott.

– Egyszerűen csak át kell kenni olajjal – mondta feddően nagyi. – Minden jó déli háziasszony értékeli a felmenőitől kapott vasserpenyőt, és mindenki tudja, hogyan kell karbantartani. Hidd el nekem, ez a serpenyő tökéletes! Megmutatom, hogyan kell ápolni. Ezt neked is tudnod kell.

Harper kétkedve nézte a serpenyőt, de nem akart miatta összetűzésbe kerülni nagyival.

– Köszönöm – mondta udvariasan. – Akkor ez a serpenyő egy kincs. De ezek az alumíniumfazekak – folytatta tántoríthatatlanul – nagyon ütött-kopottak, és már nem biztonságosak.

– Lucille sok finom ételt készített bennük.

– Nem Lucille főztjét akarom kritizálni, és tudom, hogy ragaszkodsz hozzájuk, de nézd csak meg őket! Szinte teljesen az enyészeté lettek. Az interneten olvastam, hogy ezek a régi alumíniumfazekak és -serpenyők veszélyes fémötvözetből készültek, ráadásul kimutatták, hogy az alumínium felelős lehet egyes alzheimeres esetekért is.

– Ó! – Ez az érv elhallgattatta nagyi ellenvetéseit.

– Még ma elmegyek, és veszek néhány rozsdamentes acélserpenyőt és -lábast helyettük.

– Nem kellene pénzt költened…

Harper ellenkezése jeléül felemelte a kezét.

– Nekem is kellenek majd, ha berendezem a saját háztartásomat.

Nagyi erre felkapta a fejét.

– Tervezel valamit? Hamarosan visszamész New Yorkba?

Harper vállat vont.

– Azt hiszem. Nem árt, ha gyorsan cselekszem. De egyébként – mondta jobbkedvűen – Dora, Carson és én ma reggel összedugtuk a fejünket, és jól kibeszélgettük magunkat.

– Tényleg? Ennek nagyon örülök – felelte nagyi vidáman.

– Egy kis rendet akarunk teremteni a káoszban. Tudjuk, hogy el kellett küldened a takarítókat, mi pedig eddig nem vettük ki a részünket a házimunkából. Így most nagylányokként elosztottuk a házimunkát. A főzést is beleértve.

– Hálás vagyok érte.

– Nagyi, erősítsd meg a lelkedet. Itt az ideje, hogy vegyünk egy konyhai robotgépet.

– Ugyan minek? Az idősek otthonában nem fogok főzni.

Harper az idősek otthona kifejezésre elhúzta a száját. Ahova nagyi készül, az egy kedves és nagyon modern hely.

– Ahogy mondtam, ezeket nekem is meg kell majd vennem, bárhova is költözöm.

Nagyi ráharapott erre a mondatra.

– Ezek szerint nem mész vissza az anyád lakásába?

– Kizártnak tartom. Előre kell tekintenem, nagyi – jelentette ki, és megpuszilta a nagyanyját.

Nagyi kezét a csók helyére tette, majd így szólt:

– Nos, ha így gondolod…

Harper addig ütötte a vasat, amíg meleg.

– Ha már úgyis kipakoltam a szekrényből, nem lenne jó, ha mindent átfestenénk? Mit gondolsz?

– Átfesteni? – kérdezte nagyi. Szinte meggörnyedt az ötletroham alatt.

– Pontosan. Mindent tiszta fehérre. Fessük át a falakat is, ha már úgyis nekilátunk. Annyira lehangolóak.

Nagyi körbenézett a lelakott helyiségben.

– Mindig is fel akartam újítani egy kicsit, de Lucille mindannyiszor kikergetett a konyhából. Ez az ő birodalma volt.

– Akkor álljunk neki most! A konyhagépekre nem érdemes pénzt pazarolni, hiszen úgyis elköltözünk. – Ekkor Harper hangja ellágyult. – Talán csak ez a nagyszerű régi Viking tűzhely ér valamit. Olyan robusztus, mint egy tank. A vevő valószínűleg úgyis szétszedi a helyiséget, és újjáépíti a konyhát a tűzhely köré – sóhajtotta, és szeretettel nézett az óriás gépre. – Én biztosan ezt tenném.

Nagyi hirtelen olyan öregnek érezte magát, mint a tűzhely.

– De nagyon sokba kerül. Attól tartok, azt kell mondanom, hogy elég szűkös a költségvetés.

– Ez az én ötletem, úgyhogy én állom a költségeket is – ajánlotta fel Harper, majd amikor látta, hogy a nagyanyja tiltakozni akar, gyorsan folytatta. – Ne nyissunk erről vitát! Vedd úgy, hogy ez a bérleti díjam. Így fizetek azokért a főzőleckékért, amiket majd tőled és Dorától veszek. – Harper észrevette nagyi zavarodott arckifejezését, és gyorsan témát váltott. – Eleget beszéltünk a konyháról, csináljunk valami vidámat. Mihez volna kedved?

– Egy kicsit fáradt vagyok, lehet, hogy ebéd után lefekszem.

Harper odahajolt hozzá, a szeme lelkesen csillogott.

– Talán vacsora után kártyázhatnánk.

– Mi?

– Mindannyian, te, én, Dora és Carson; úgy, mint régen.

– Az nagyszerű lenne, de kicsim – próbált ellenkezni nagyi körbenézve a káoszba fulladó konyhában –, mi legyen az ebéddel?

– Semmi dolgod nincs vele – ölelte meg Harper –, majd rendelek valamit. Pihenj nyugodtan, én pedig pillanatok alatt összepakolok.

Nagyi még egy utolsó pillantást vetett a szemeteszsákra, ami tele volt régi, agyonhasznált alumíniumedényekkel. Már semmire sem jók. Kiöregedtek, ki kell őket dobni.

Olyanok, mint ő. Lassan megfordult, és kisétált a konyhából.

{1} Dél-Karolina és Georgia egyes részein élő afroamerikai közösségek neve. – A ford.