Mary Nichols

KÉT VILÁG

Mary Nichols

Két világ

A mű eredeti címe

A Different World

Copyright © 2014 by Mary Nichols

Hungarian translation © Seregi Márton

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SEREGI MÁRTON

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 934 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ajánlom e könyvet azon bátor lengyel férfiaknak és nőknek,

akik 1940-ben Angliába jöttek harcolni, és sok esetben meghalni,

a szabadság ügyéért.

Ajánlom azoknak is, akik magukra maradva küzdöttek tovább

Lengyelországban.

Első fejezet

1939. szeptember 1.

Hatalmas ricsaj uralkodott a játszótéren. Voltak gyerekek, akik fölös energiáikat kergetőzéssel és kiabálással vezették le, és voltak, akik csak csöndben bambultak maguk elé megigézetten. A táskáik és a zsákjaik nagy halomban hevertek az iskola falánál. A nyári szünet pár nappal korábban ért véget, mint általában, és bár ezt az exodust már elpróbálták párszor az előző évben, Louise-nak kétségei voltak afelől, van-e fogalmuk a gyerekeknek arról, mi is történik velük. Honnan lett volna, ha még ő sem tudta igazán? A hatóságok igencsak biztosak lehetnek abban, hogy háború és bombázások következnek, ha a fővárosi gyerekek ilyen tömeges kitelepítését rendelik el.

Miss Hereward, az igazgatóhelyettes vadul megrázta a kezében lévő csengőt, amikor az iskola kapuja előtti járdaszegélynél öt autóbusz parkolt le.

– Táskákat a kézbe, gyerekek, és osztályok szerint sorakozó! – kiáltotta. – Megtanulhatnátok végre.

Louise megragadott két gyereket a kabátja hajtókájánál fogva:

– Frederick Jones és Margaret Gordon, ti mentek elöl. A többiek utánuk.

A többi tanár is követte a példáját. A káoszból szép lassan rend lett, és az öt osztály kettes oszlopokban felsorakozott, készen az indulásra. A táskáikat már kinyitották és ellenőrizték, hogy az anyukák számára korábban megküldött lista összes tétele benne van-e a csomagban. A fiúknak váltás alsó, zokni, tiszta ing, a lányoknak bugyi, zokni, egy további kockás kötényruha vagy szoknya és blúz volt kötelező. Mindannyiuknak kellett hogy legyen pizsamája, fésűje, törülközője, fogkeféje és fogkrémje. A hőség ellenére több kabátot is viseltek, mivel ezeket könnyebb volt rájuk adni, mint elpakolni. Minden gyereknek csomagoltak szendvicseket és egy almát is az útra, illetve küldtek velük egy löncshús-, valamint egy sárgabarackkonzervet, a pótmamák részére. Minden ruhadarabjukat felcímkézték a nevükkel, címükkel, valamint annak az iskolának a nevével, amelyikbe jártak. Ugyanilyen cédulákat helyeztek el a poggyászaikon is. A nyakukban kis kartondobozokban gázmaszkok lógtak, ezeken szintén rajta volt a nevük. Bár a listát nem volt nehéz megírni, és Edgware egyáltalán nem számított szegény környéknek, nem minden anyának volt könnyű betartania az előírásokat. És vajon számításba vette bárki is, milyen nehéz is lesz mindez egy kisgyereknek?

Felolvasta a nyolcévesekből álló osztályának a névsorát, és kiderült, hogy ketten hiányoznak.

– Nem jönnek – szólalt meg Freddie Jones. – Az anyukájuk meggondolta magát. Azt mondta, ha meg kell halniuk, akkor haljanak meg együtt.

– A Bright ikrek nem jöttek el – mondta Louise Miss Herewardnak, aki éppen a saját osztályát terelgette befelé az első autóbuszba.

– Nem ők az egyetlenek. Nélkülük kell elindulnunk.

Louise hátranézett a gyerekek sorára, és észrevette, hogy Tommy Carter egy nála is fiatalabb gyerek kezét markolja, és láthatóan arra készül, hogy vele együtt fog felszállni a buszra.

– Thomas, ő kicsoda?

– A kishúgom. Anya azt mondta, vigyem magammal, és vigyázzak rá.

– Nem lehet, nincs rá keret...

– De muszáj.

Louise körülnézett, és próbálta kitalálni, mitévő legyen. Az út túloldalán ott álltak az anyukák és néhány apuka, hogy elbúcsúzzanak a gyermekeiktől.

Egyesek sírtak, némelyek beletörődve mosolyogtak, és voltak, akik néma fájdalmukban maguk elé meredtek.

– Ott van az anyukád?

– Nem, munkába kellett mennie. Ezért kell magammal vinnem Beattie-t. Gladys néni szokott rá vigyázni, ha anya dolgozik, de ő leutazott a gyerekeivel vidékre, és most nincs, aki gondját viselje Beattie-nek. Valójában nem az igazi nagynéném – tette hozzá amúgy mellékesen.

– Apukátok hol van?

– A kereskedelmi flottában, tanárnő.

Miss Hereward és az első osztály busza már el is indult, így Louise-nak nem volt kitől tanácsot kérnie. Lenézett az ujját szopó kislányra.

– Beatrice hány éves? – kérdezte.

– Csak Beattie, tanárnő, és négyéves. Nagyon rendes lány, nem lesz vele baj, esküszöm. Vigyázok rá.

Louise nem értette, hogy miként várhatják el ezt a fiútól. Nem tudhatták, mi vár rájuk az út végén, de ezt a gyermeket nem lehetett magára hagyni.

– Nos, ha így áll a helyzet, akkor jobb lesz, ha felszálltok a buszra – felelte végül. – Nagyon figyelj oda rá!

Talán, ha majd odaértek, megkéri Miss Evanst, az ötévesek tanítónőjét, hogy vegye fel a csöppséget az osztályába. Aztán persze írni kell a kislány anyjának. Minden gyerek kapott egy előre felbélyegzett képeslapot, hogy megírhassa a szüleinek az ideiglenes lakcímét, és hogy biztonságban megérkezett. De jelen esetben neki is írnia kell majd, hogy megnyugtassa Beattie szüleit.

Az ő buszuk indult el utolsóként, a többiek addigra már a láthatáron túl voltak. Louise a gyerekek után szállt fel, és szólt a sofőrnek, hogy készen állnak az indulásra. A diákok az ablakokra tapadtak, amint a busz elindult, és integettek az összegyűlteknek. Visszanézve Louise látta, hogy néhány szülő az út közepére szalad, és onnan integet tovább a zsebkendőjével. Helyet foglalt Tommy és a húga mellett egy ülésen. Hogy mi következik, azt nem tudja senki. Louise is maga mögött hagyta a szüleit.

Az apja már korábban, a nyáron letorkolta dühében, amiért ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje a gyerekeket.

– Semmi értelme, hogy te is velük menj – mondta. – Ott is lesznek tanárok, és édesanyádnak szüksége van rád. Tudod, milyen gyenge...

– Jól vagyok – vetette közbe az asszony halovány hangon.

Annyira rettegett a basáskodó férjétől, hogy csak ritkán merte előzetes jóváhagyás nélkül kinyilvánítani a véleményét. – Ha Louise úgy érzi...

– Egyáltalán nem vagy jól! – csattant fel az édesapja. – Louise pedig azt fogja tenni, amit én mondok!

– Utasítottak, hogy jelentkezzem az osztályommal együtt – mondta Louise, életében először végre a sarkára állva, annak ellenére, hogy nagyon aggódott az édesanyja miatt. – Ez a munkám. Ezért kapom a fizetésemet.

– Azért kapod a fizetésedet, hogy a Stag Lane-i Általános Iskolában taníts, nem pedig másutt! Ha meggondolom, hány és hány szálat mozgattam meg a helyi oktatási hatóságoknál, hogy az édesanyád egészségi állapota miatt ott kaphass állást, közel az otthonunkhoz! Hát ezt velem nem nyeletik le, annyi szent!

– Úgy tudom, az iskola működését felfüggesztik. Ha itt maradok, nem lesz munkám.

– Akkor itthon is maradhatsz, és segíthetsz anyádnak. Lelkészfeleségnek lenni, úgy látszik, túl nagy teher neki.

– Sajnálom, apa, de nekem is megvan a saját kötelességem.

– A kötelességed az, hogy engedelmeskedj apádnak és anyádnak. Ez a tízparancsolat egyike!

– Tiszteld őket, nem pedig engedelmeskedj nekik. – Louise megengedett magának egy félmosolyt.

Az apja megrögzötten ragaszkodott a pontosan idézett szövegekhez, így némi visszafogott diadalérzet öntötte el, amiért kijavíthatta. Ezt sem merte volna, ha nem tudta volna, hogy úgyis elmegy.

– Az ugyanaz – felelte a férfi. – Nem kell ez a szőrszálhasogatás. Beszélsz velük, és megmondod, hogy nem tudsz menni.

Az apja ezzel lezártnak tekintette a dolgot, de Louise ezúttal, életében először, szembeszegült vele. Huszonhárom éves volt, és mindössze három évet töltött távol az otthonától, Homertonban, ahol tanárnak tanult, és még onnan is minden ünnep alkalmával és a legtöbb hétvégén hazautazott. A főiskola azonban pont elég volt arra, hogy megízlelhesse a szabadságot. Aggódott, hogy mi lesz vele, és sokáig tartott, amíg hozzászokott a diákok szabados, laza életmódjához: az iváshoz, a dohányzáshoz és a pletykálkodáshoz, amelynek a fő témái általában a fiúk voltak. Betekintést nyert egy olyan világba, amelyet nem ült meg a parókia nyomasztó légköre. Most itt volt a lehetőség, hogy kirepülhessen a fészekből, és úgy döntött, meg is fogja ragadni.

A két órán át tartó búcsúzkodás az apjából dühöt, az anyjából félelmet, belőle pedig eltökéltséget váltott ki. Az apja annyit kiabált, hogy elvörösödött a feje. Édesanyja és ő csak zokogtak, de Louise végül nem engedett az elhatározásából.

– Felnőtt ember vagyok – jelentette ki. – Én hozom meg a saját döntéseimet.

– Felnőtt, ugyan! – kiáltotta az apja. – Ha elmégy és bajba kerülsz, ide ugyan vissza nem jössz, akárhogy sírsz is majd! Leveszem rólad a kezemet!

Ezzel betrappolt a dolgozószobájába, és bevágta maga mögött az ajtót.

– Hogy érti, hogy ha bajba kerülök? – kérdezte Louise az édesanyjától.

– Szerintem a fiatalemberekre gondolt, tudod.

– Nevetséges. Mintha fennállna a veszélye. Felnőtt nő vagyok, és tudok viselkedni. Elég jól belém verték.

– Tudom, drágám, tudom.

Louise megölelte az édesanyját.

– Te megérted, miért kell mennem, igaz?

– Ó, nagyon is megértem. – Az asszony megcsókolta a lánya arcát. – Ne aggódj, minden rendben lesz. Apád is megnyugszik majd, ha már elmentél. Küldd meg a címedet, amint tudod!

Louise végignézett a busznyi gyereken, és arra gondolt, vajon náluk milyen lehetett a búcsúzkodás. Az édesanyjuk számára bizonyára szívszorító érzés volt elengedni őket. Azt latolgatta, vajon ő elküldte volna-e a saját gyerekeit idegenekhez, azt sem tudva, hol is kötnek majd ki. Szörnyen nehéz döntést kellett meghozniuk a szülőknek: elküldjék-e a gyermekeiket a biztonságos vidékre, vagy maradjanak együtt, történjen bármi is? És mit érezhetett vajon Mrs. Carter, amikor a kis Beattie-t egy nyolcéves fiú gondjaira bízta? Louise lenézett a kislányra, aki láthatólag elégedetten szopta az ujját, és szinte érezte az anya fájdalmát.

– Mióta szolgál apukád a kereskedelmi flottában? – kérdezte Tommyt.

– Mindig is ott volt – felelte a fiú. – Fűtő.

– Azt mondtad, anyukádnak munkába kellett mennie. Mit csinál?

– Az Oaklands mosodában dolgozik.

– Talán eljön meglátogatni, ha már berendezkedtetek.

– Talán – felelte a gyerek, de nem úgy tűnt, mint aki igazán hisz ebben az eshetőségben.

– Mikor kezdi Beattie az iskolát?

– Amikor ötéves lesz.

– Az mikor lesz?

– Jövő júniusban.

– Akkor hát még egy teljes tanév van addig előtte.

– Gondolom – válaszolta Tommy, majd elővett egy gyűrött zsebkendőt, és Beattie orrához tartotta. – Fújd ki! – hangzott az utasítás.

A kislány engedelmeskedett, a fiú pedig megtörölte az orrát, és zsebre rakta a zsebkendőt.

– Gyakran kell vigyáznod a kishúgodra? – kérdezte Louise.

– Igen, iskola után és szombat délelőttönként.

– És nem bánod?

– Nem, tanárnő, nagyon rendes kislány. És különben is, apa azt mondta, hogy én vagyok a családfő, amíg ő távol van.

– Biztos remekül ellátod a feladatodat, de gondolom, azért néha jó lenne kimenni, játszani a barátaiddal.

– Azt megtehetem, ha végeztem a feladataimmal, de csak ha Beattie is jön.

Louise elmosolyodott azon, mennyire korlátozhatja ez a fiút, de Tommy láthatóan zokszó nélkül elfogadta ezt, mint megmásíthatatlant. Szegény fiúnak túl korán kellett felnőnie. És most még nagyobb felelősség terheli majd. Elhatározta, hogy ha segíteni tud neki valahogy, akkor megteszi.

A busz megállt a Liverpool Street-i állomásnál, a gyerekek leszálltak, és újból sorokba rendeződtek. A korábbi próbák során ilyenkor csak visszaszálltak a buszokra, és mentek vissza az iskolába. De a mai nap más volt, mert ma már élesben ment a dolog. Louise bevezényelte őket az állomásra.

Ha az iskolánál nagy volt a kavarodás, akkor itt, az állomásnál ez hatványozottan igaz volt. Egy-egy gőzt pöfögő mozdony és megannyi vagon állt az összes vágányon, amelyekre a tanárok és az állomás személyzete gyerekek százait, mi több, ezreit igyekezett felterelni. A várótermek zsúfolásig teltek a peronokról kitiltott anyákkal, akik azért jöttek, hogy elbúcsúzzanak a gyermekeiktől. Ahogy egyre több gyerek érkezett, és a teli vonatok kezdtek kifutni az állomásról, egyre jobban eluralkodott rajtuk a pánik. Louise tudta, hogy ez történik most az összes nagyobb állomáson Londonban. Elképesztő energiákat igényelt a szervezés.

Louise megállította a gyerekeket, és odament a csíptetőtáblás emberhez, hogy megkérdezze, merre van a többi Stag Lane-i gyerek.

– Elmentek. Pár perce indultak el – felelte a listájára pillantva. – Azt javaslom, hogy szálljon fel a gyerekekkel arra ott. – Ceruzájának végével egy vonatra mutatott. – Szerintem be fogják érni őket.

Louise visszatért a csoportjához, és betessékelte a diákjait három szomszédos vagonba a vonat hátuljában. Sokuk csak most kezdte felfogni, hogy ez az utazás nem olyan, mint amilyenre számított. Nehezen viselték a zajt, a tömeget és az anyukáik hiányát. Voltak, akik elpityeredtek, mások száraz szemmel, de érezhetően átvették a még a felnőttekből is sugárzó általános feszültséget, megint mások nevetgéltek, vagy hangosan csacsogtak arról, hogy szerintük mi is történik majd, ha odaértek. Louise mindenkit leültetett, és az összes kis táskát feltuszkolta a fejük feletti poggyásztartókra, majd kézen fogta Beattie-t, és ő maga is helyet foglalt. Az őr bezárta a vagonajtókat, füttyszó harsant, a férfi meglengette a zöld zászlót, majd felugrott a vonatra, ahogy elindultak.

Maguk mögött hagyták az állomást, az elágazásokat, a düledező épületeket, és a vonat elpöfögött észak felé, az angol vidék irányába. Hogy hová mentek, azt csak a masiniszta tudta.

– Késnek – jegyezte meg Mrs. Wayne Mr. Helliwellnek, a szállásfelügyelőnek. – Mit gondol, lehet, hogy már nem is jönnek? Akár haza is küldhetnénk az embereket. Határozottan kezdenek idegeskedni.

Edith Wayne a falu leginkább köztiszteletben álló gazdájának a felesége és a Nők Önkéntes Szolgálatának alapító tagja volt. A szervezet koordinálta a kitelepítettek elhelyezését. A leendő pótmamák a községházában gyülekeztek, hogy találkozhassanak a gyerekekkel, akiket, önként vagy vonakodva, de befogadnának, csakhogy a londoni gyerekeknek se híre, se hamva nem volt.

– Várjunk még egy kicsit – szólalt meg végül a férfi. – Az ég tudja, mennyi rábeszélés kellett néhányuknak, hogy egyáltalán eljöjjenek, ha elküldöm őket, sosem jönnek vissza. Megkérem Mrs. Johnst, hogy csináljon még teát.

Már így is megittak vagy két kancsóval, megették az összes kekszet, és már kezdtek morgolódni.

– Haza kell mennem vacsorát főzni az öregnek – mondta Mrs. Sadler. – Már biztosan megfejte a teheneket, és ki is takarított.

– Az én uramnak a gazdák szakszervezetének az ülésére kell mennie – kontrázott rá Mrs. Barker, miközben átvett egy csésze teát Mrs. Johnstól. – Ha nem érnek ide tíz percen belül, én megyek.

A tíz percből húsz lett, aztán negyven, és Mr. Helliwell már azon volt, hogy hazaküld mindenkit, amikor meghallották, hogy egy busz megáll az iskola játszóterénél. Pár perccel később kinyílt az ajtó, és egy csomó rongyos, mocskos és büdös utcagyerek masírozott be, bagoly módra pislogva, ahogy a kinti vaksötétből a fényes fogadóterembe léptek. Egy felnőtt kísérte őket, karján egy aprócska, alvó kislánnyal.

– Ó, édes istenem! – fakadt ki Greta Sadler a várakozók nevében.

– Sajnálom, hogy ilyen állapotban kell bemutatnom őket – mondta Louise. – De egész nap utaztak, és sokuk rosszul lett.

– És ha jól látom, sokan összekoszolták a nadrágjukat is – jegyezte meg Honor Barker a szemöldökét ráncolva. – Nem ismerik a vécét?

– Dehogynem ismerik – vágott vissza élesen Louise, Beattie-t egyik karjából a másikba helyezve. – Általában nagyon is tiszták, és most legalább annyira szomorúak, mint amennyire maguk is. Megerőltető és felkavaró nap volt ez számukra. Borzasztóan korán indultunk el, és most mind nagyon fáradtak. – Nem tette hozzá, hogy ő is legalább annyira kimerült, mint a tanítványai, mivel egész úton gyerekeket tartott ki az ablakon, hogy ne a vagonba hányjanak, vagy kísérte ki őket a vécére, miközben igyekezett megakadályozni, hogy a nagyobb fiúk kipisiljenek az ablakon – de persze ha minden vécé foglalt, mi mást tehettek volna? Nem volt szép ezzel bántani őket.

Mr. Helliwell előrelépett a táblájával.

– Walthamstow-i felső tagozatosok?

– Nem, Stag Lane-i alsósok.

– Az hol van?

– Edgware-ben.

– Mi történt a walthamstow-iakkal?

– Fogalmam sincs.

Beattie-t egyre nehezebbnek érezte. Leült egy székre, és az ölébe vette a kislányt.

– Azt sem tudom, hol vagyunk. Sötét volt, mire elértük Elyt. Ott sokáig várakoznunk kellett, hogy egy másik mozdonyt állítsanak a vagonjaink elé. Onnantól kezdve nem láttam, merre mentünk. Amikor legközelebb megálltunk, azt mondták, szálljunk át egy autóbuszra.

– Hová kellett volna megérkezniük?

– Azt sem tudom. Elszakadtunk a többi osztálytól.

– Nem számít – vágta rá Edith. – Egyik hely olyan, mint a másik, és úgy vélem, Cottleshamben is lesz olyan jó, mint bárhol másutt. Az biztos, hogy ma este már nem mehetnek tovább, szóval szállásoljuk el a gyerekeket, és fürdessük meg őket. Honor, te két fiút mondtál, igaz? Greta, te két lányt. Pauline, egy lány. Nekem mindegy. Nálunk van hely egy egész családnak.

Szép lassan minden gyermek nevelőszülőre talált, és elindultak ideiglenes otthonukba. Louise megindultan nézett utánuk. Elveszettnek és feldúltnak tűntek, ráadásul olyan fáradtak voltak, hogy már sírni sem maradt erejük. Azok, akiknek testvéreik voltak más osztályokban, aggódtak, vajon mi lehet velük, és hogy mit szólna az édesanyjuk, ha tudná, hogy elszakadtak egymástól. Valaki Tommy Carternek is felajánlotta, hogy magával viszi, de a fiú makacsul visszautasította, hogy magára hagyja a húgát. Közben Beattie felébredt, és nyafogni kezdett.

– Csitt, kicsi szívem – mondta Louise. – Mindjárt kerítünk neked egy ágyat.

Bár ebben korántsem volt biztos. Mrs. Wayne azt mondta, hogy körbejárja velük a várost, és bekopogtat pár helyre. Mennyire megalázónak érezte Louise, hogy így kell könyörögnie!

Épp nekiállt egy újabb csésze teának, amikor egy hatalmas férfi lépett a szobába. A negyvenes évei elején járhatott, hófehér üstöke és olyan kék szeme volt, amilyet Louise még sohasem látott.

– Remélem, nem késtem el. Nem tudtam korábban jönni. Azok a légierős fiúk elég szilaj természetűek, és nem szívesen hagytam volna velük egyedül Jennyt.

Tommyra és Beattie-re pillantott.

– Csak ők maradtak?

Louise fáradtan elmosolyodott:

– Attól tartok.

– Ön az édesanyjuk?

– Nem, a nevem Louise Fairhurst. A tanáruk vagyok.

– Részvétem.

– Nem engem kell sajnálni, hanem ezeket a gyerekeket – felelte Louise. – Befogadná őket? Nekem is szállást kellene még keresnem, ha már mindannyiukat elhelyezték.

– Hát, a kislánnyal kapcsolatban vannak félelmeim.

– Attól tartok, vagy mindkettőjüket elviszi, vagy egyiküket sem. Thomasnak szigorúan megparancsolták, hogy gondját kell viselnie a kishúgának.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Rendben van. Jöjjenek velem.

Elvette Beattie-t a tanárnőtől. A kislány fészkelődött, majd Louise után nyúlt.

– Ne aggódj, csöppségem – mondta a férfi. – A tanárnő is velünk jön.

– Menjen csak nyugodtan – szólalt meg Mrs. Wayne, amikor látta, hogy Louise habozik. – A többi gyermekről gondoskodunk ma éjszakára. Majd reggel átmegyek, és együtt megnézzük őket.

Thomas elszánt igyekezetében, hogy ne veszítse szem elől a testvérét, már el is tűnt a nagydarab férfi mögött. Louise felvette a bőröndjét a küszöbről, ahol hagyta, és elindult utánuk.

Egy kétkerekű lovas kocsin megtett rövid út után kiderült, hogy a szállásuk egy Fácán nevű fogadó lesz. Louise sosem járt még ilyen helyen, és ahogy követte a házigazdát a hátsó ajtó irányába, azon mosolygott, vajon mit gondolna róla most az apja, ha látná. Számára a kocsmák jelentették a bűn melegágyát.

Egy tágas konyhába léptek be. Egy, a harmincas évei végén járó asszony poharakat mosogatott. Feléjük fordult, amikor beléptek, megtörölte a kezét, és egy üdvözlő mosollyal fogadta őket.

– Biztosan kimerültek – mondta Louise-nak, miközben átvette Beattie-t a férfitól.

– Ő a feleségem, Jenny – mutatta be az asszonyt a nagydarab ember. – Be sem mutatkoztam, az én nevem Stan Gosport. Miénk ez a fogadó.

– Örvendek – felelte Louise, és kinyújtotta a kezét.

A férfi megragadta, és rázni kezdte.

Jenny elnevette magát, Louise pedig összerezzent.

– Stan nincs tisztában a saját erejével.

– Én Louise Fairhurst vagyok, a gyerekek tanára. – A kezét Thomas vállára helyezte. – Ő itt Thomas Carter és a húga, Beatrice.

– Tommy vagyok, nem Thomas – vetette közbe a fiú. – Ő pedig Beattie. Négyéves.

– Ideje ágyba kerülnötök – mondta Jenny. – Majd holnap körbevezetünk benneteket. Gyere velem, fiatalúr.

Jenny elindult a hallon át egy lépcsősor irányába, Tommyval a nyomában.

– Hallotta a híreket? – kérdezte a mögötte haladó Louise-tól.

– Nem. Egész nap utaztunk.

A lány megállapította, hogy a furcsa szag, amely az épület belsejéből száll feléjük, sörszag, bár mire a lépcsőfordulóhoz értek, már nem is érezte.

– Hitler lerohanta Lengyelországot. Azt hiszem, eldőlt a dolog. Most már biztos, hogy háború lesz.

– Szent isten, félek, hogy igaza van.

A fogadó igen nagy volt, már amennyire a fenti lépcsőfordulóból nyíló ajtók számából meg lehetett állapítani az ilyesmit. A gyerekeket egy szempillantás alatt megfürdették, hálóruhába öltöztették, és ágyba tették. Louise-nak is egy kényelmes hálószoba jutott, közvetlenül az ő szobájuk mellett. Aznap először végre egyedül volt, és a csendben sikerült elgondolkodnia ennek az elképesztő napnak az eseményein.

Kimerültnek érezte magát, és bár lefeküdt, képtelen volt elaludni. Túl sok minden járt a fejében. Szinte még mindig érezte a vonat zakatolását, hallotta a kattanásokat, ahogy áthaladnak a váltókon, a füttyentést, amikor elértek egy állomást, és megállás nélkül keresztülzötyögtek rajta, majd a hirtelen csendet, ahogy álltak, és várták egy mellékvágányon, hogy egy tehervonat elrobogjon mellettük. Még mindig hallotta a gyerekeket: „Tanárnő, rosszul vagyok. Tanárnő, Johnny megette a szendvicsemet. Tanárnő, ki kell mennem a vécére. Tanárnő, hol vagyunk most? Hová megyünk?”

Hogy hol voltak? A Cottlesham név semmit sem mondott neki, de úgy gondolta, valahol Cambridgeshire-ben vagy Norfolkban lehetnek. A névtáblákat levették az állomásokról, és mivel nem ismerte ezt a vonalat, csak találgatni tudta, merre járhatnak. Mi lett vajon a többi osztállyal? Biztosan elkevertek valamit, de vajon ki fogják igazítani? Lehangoló volt arra gondolni, hogy mi lesz, ha újra vonatra kell szállnia a gyerekekkel, és megint vigyáznia kell rájuk, mint egy nyájra. Ha itt maradnak, akkor el kell rendeznie a beiskolázásukat.

Ráadásul ott voltak még azok a szörnyű hírek. Mr. Chamberlain megpróbálkozott a békítéssel az előző év során: megengedték Hitlernek, hogy bevonuljon Csehszlovákiába, és elfoglalja a Szudéta-vidéket, de idén márciusban megszegte az ígéretét, miszerint nem növeli tovább a területe nagyságát, és bekebelezte Cseh- és Morvaország maradékát, miközben a szlovákok kikiáltották a saját köztársaságukat. A következő követelése a danzigi korridor volt, Lengyelországban. Nagy-Britannia és Franciaország felajánlotta a segítségét a lengyeleknek, arra az esetre, ha Lengyelországot megtámadnák, és ebből már nem lehetett többé kihátrálni. A háború elkerülhetetlennek tűnt, emiatt kellett a gyermekeket is evakuálni, és ez volt az oka a tartalékosok mozgósításának is. Azon töprengett, vajon mit jelent majd a háború az átlagemberek számára. A legutóbbi konfliktus borzalmas volt. Számtalan fiatalember veszett oda, és ezzel együtt számtalan asszony vesztette el a férjét, számtalan gyermek az apját, és számtalan szülő a gyermekét. Voltak, akiknek olyan súlyosan károsodott a tüdeje a mustárgáztól, hogy soha többé nem voltak képesek dolgozni. Vajon most is erre kell majd számítani?

Louise végül elaludt, és akkor kelt csak fel, amikor Jenny bekopogott egy csésze teával a kezében.

– A gyerekek már reggeliznek. Ez a Tommy egy csuda pofa. Úgy vigyáz a kishúgára, mint tyúkanyó a kiscsibére.

Louise beleszürcsölt a forró, erős teába.

– Azt hiszem, sokat kellett rá vigyáznia. Az édesanyja egy mosodában dolgozik, az apja pedig a kereskedelmi flottában szolgál.

– Szegény fiú. És mi a terve mára?

– Meg kell találnom az iskola többi osztályát, és keresnem kell a gyerekek számára egy osztálytermet, ha itt maradunk. Hol is van ez az itt, amúgy?

– Nem tudja? – nevetett Jenny.

– Annyit tudok, hogy Cottlesham a falu neve, de hogy hol van, és hogy mekkora, arról fogalmam sincs.

– Cottlesham egy kicsi mezőgazdasági falu Norfolkban. A legközelebbi város Swaffham. Oda járunk vásárolni, és ott van a legközelebbi vasútállomás is. Busz indul a főutcáról néhányszor egy nap. Norwichba is elmehet busszal, ha van egy szabadnapja.

– Ideje felkelnem – felelte a lány. – Van egy olyan érzésem, hogy sűrű napom lesz.

Tommy és Beattie láthatólag teljesen kipihenték az utazás fáradalmait, és már kint játszottak, mire Louise lement elfogyasztani a saját reggelijét, egy nagy tál mindenféle sült finomságot, amely nagyban kárpótolta az előző napi szegényes táplálékért. Még be sem fejezte, amikor megjelent Mrs. Wayne egy ütött-kopott Forddal, és beviharzott a konyhába.

– Jöttem, hogy körbevigyem a faluban, és megnézzük a gyerekek lakhelyeit – jelentette be. – Benézünk az iskolába is John Langfordhoz. Ő az igazgató, úgyhogy vele kell majd egyeztetnie. Az egyik lábát elvesztette a legutóbbi háborúban, de remekül jár a falábán is.

Louise rádöbbent, hogy nem pusztán tanári minőségben kísérte el a gyerekeket, hanem egyben a jólétükért is ő a felelős, különösen most, hogy elszakadtak az iskola többi osztályától, így a tapasztaltabb tanároktól is.

– Köszönöm, éppen erre gondoltam én is.

– A múlt héten minden szállást ellenőriztem Mr. Helliwell-lel – mondta Edith, amikor elindultak. – Néhány falusi vonakodott befogadni a gyerekeket, és mindenféle kifogást kitaláltak. Úgy éreztem, nem szükséges erőltetnem a dolgot, mert az nem szolgálta volna a gyerekek érdekeit, de a legtöbben nem akadékoskodtak. Mindenesetre, ha úgy alakul, hogy valahol nem megy rendben a beilleszkedés, akkor még mindig találhatunk nekik helyet máshol.

A nő vidám, határozott hangvétele megnyugtatta Louise-t, így aggodalom helyett inkább csak bámészkodott az autóban ülve. A település egy tipikus vidéki falucska volt, szűk utcákkal és magas sövényekkel. Volt egy csodás, aprócska, régi temploma, és egy hosszú kocsiút végén ott állt Cottlesham Hall, amint azt megtudta, Sir Edward Dryton otthona. A legtöbb ház a templom, az iskola és a szélmalom köré csoportosult, de a távolban tanyákat és kisbirtokokat is lehetett látni.

– Itt van a postahivatal és vegyesbolt – magyarázta Mrs. Wayne, a sarkon álló boltra mutatva. – Van itt hentes, pék, lakatos és cipész is. Mr. Chapman hetente egyszer jön az élelmiszer-szállító furgonjával, a tejesember naponta körbejár a biciklijén egy nagy kannával, a pék is kiszállítja a kenyeret, szintén a biciklijén, és attól tartok, nagyjából ennyi. Más, mint London, ugye?

– Igen, de úgy vélem, hozzá fogunk szokni.

– Be kell mennie Swaffhambe, ha olyasmire lenne szüksége, ami nincs a postán.

– Úgy tudom, busz jár oda...

– Igen, de csak szóljon nekem, és ha épp megyek, elviszem magammal.

– Ez kedves öntől.

Mrs. Wayne leparkolt az apró iskolánál.

– Benézünk Mr. Langfordhoz, jó?

John Langford ötven körül járhatott, a falába mindössze egyetlen rúdból állt, ennek ellenére meglepően fürgén mozgott.

– A gyerekek vén falábnak hívnak – kezdte rögtön a bemutatkozás után. – Persze csak a hátam mögött.

Kócos, szőke haja volt, az arcán pedig egy sebhely húzódott, amely eltűnt a ráncok között, amikor mosolygott.

– Hány gyerek jár az iskolába?

– Nyolcvan, két osztályra bontva. Én tanítom az idősebbeket, Miss Sedgewick pedig a fiatalabbakat. Jöjjön, megmutatom.

Átvezette őket a kis udvaron keresztül a másik épülethez, majd beléptek egy, az iskolaépület oldalában nyíló ajtón.

Louise egy nagy teremben találta magát, a közepén egy ráccsal körbekerített kerek kályha állt. A padsorokkal szemben két tanári asztal és két tábla helyezkedett el.

– Elhúzzuk a függönyöket, ha külön kell őket tanítani – mutatott a férfi a terem közepe felé.

– Egyértelműen nem férnek be önökhöz többen – állapította meg Louise. – Most mit csináljak? Huszonnégy gyerekem van. Van itt olyan helyiség, amelyik alkalmas lehet?

– Így hirtelen semmi sem ugrik be. Ott van a községháza, ahová a múlt éjjel megérkeztek, de az általában foglalt, a nőegylet, a cserkészek, az egyházmegyei tanács ülései zajlanak benne, és hetente egyszer egy orvos is átjön Swaffhamből, olyankor rendelőként üzemel. Attól tartok, osztoznunk kell.

– Már ha itt maradunk – mondta Louise. – Fogalmam sincs, merre lehetnek a többiek az iskolámból.

– Tisztában vagyok vele, hogy volt némi kavarodás – felelte a férfi nevetve. – De nem hiszem, hogy újra elkezdik mozgatni magukat. Mellesleg a jelenlegi politikai helyzetben a kormánynak most sokkal komolyabb gondja is van, mint azon aggódni, hogy hol vannak a gyerekek. Már amennyiben tető van a fejük felett, és tudnak hol tanulni.

– Valószínűleg igaza van.

Visszatértek a másik épületbe.

– Kérem, foglaljon helyet – mondta a férfi, és kezével egy lószőrrel tömött kanapéra mutatott.

Louise letelepedett Mrs. Wayne mellé, Langford pedig leült egy székre.

– Beszéljük át a dolgot!

Hosszas társalgást követően megegyeztek, hogy az egyik héten a falusi gyerekek használják majd az iskolát fél kilenctől egy óráig, a kitelepítettek pedig fél kettőtől négy óráig, a következő héten pedig fordítva.

– Könyvekről és ceruzákról magának kell majd gondoskodnia – szólalt meg a férfi. – Ezeket a saját tankörzetétől kell majd igényelnie.

– Természetesen. Írok nekik.

– Ha úgy látjuk, hogy a gyerekek oktatása nem kielégítő, akkor megnyithatjuk az iskolát szombat reggel is – tette hozzá a férfi.

Louise felnevetett:

– Képzelem, mit szólnának hozzá a gyerekek.

– Igaz, de csak fél napot kell majd járniuk hétköznapokon. Plusz házi feladatot kell majd adnom, hogy ezt kompenzáljam valahogy.

– Nekem is. – Louise habozott. – Úgy hozzuk meg ezeket a döntéseket, hogy nem tudjuk, mennyi időre is kell terveznünk. Azt hittem, mostanra már túl leszünk a hadüzeneteken. Gondolja, hogy még megpróbálják megakadályozni a háborút?

– Talán, de csak az idejüket vesztegetik, ha engem kérdez, és közben Lengyelország szenved, bár a közvéleményt ez nem túlságosan érdekli. Az emberek fele azt sem tudja, hol van.

– Azt hiszem, akkor a földrajzot mindenképpen be kell illesztenünk a tantervbe – mondta Louise kacagva. – Elnézést, ez nagyképűen hangzott, és egyáltalán nem állt szándékomban az ilyesmi. Én még csak pár éve vagyok tanár, és ez hatalmas felelősség.

– Biztos vagyok benne, hogy megbirkózik majd a feladattal, de ha segítségre lenne szüksége, csak szóljon bátran.

– Hozzám is bármikor fordulhat, ha a gyerekek ellátásáról van szó – vetette közbe Mrs. Wayne, aki idáig egyáltalán nem folyt bele a beszélgetésbe. – Nem sok minden van, amit én ne tudnék erről a faluról.

– Mindkettejüknek köszönöm – válaszolta Louise, és felállt. – Megyek, és tájékoztatom a gyerekeket és a nevelőszülőket a helyzetről.

A férfi felállt, és rátámaszkodott a falábára:

– Az én diákjaim hétfőn reggel a megszokott rendben bejönnek majd az iskolába, így én kezdeném a reggeli műszakkal az első héten – válaszolta. – Ez megfelel önnek?

– Igen, tökéletesen.

Kezet ráztak, és Louise követte Mrs. Wayne-t az autóhoz.

– Jó tanár – mondta Edith, ahogy sebességbe tette az autót, és elindultak. – Szigorú, de igazságos, és nem tűri a sületlenséget. Négy gyerek szerzett nála ösztöndíjat tavaly. A swaffhami Hamond Gimnáziumban kezdenek a jövő héten. Na, most azt javaslom, hogy először nézzük meg a közelebb eső szállásokat, és utána haladjunk kifelé. Én pár kilométernyire lakom innen, szóval hozzám megyünk utoljára, megiszunk egy csésze kávét, és ha akadt valami gond, kitaláljuk, mi legyen.

A gyerekek már el is felejtették az előző nap viszontagságait, és elkezdték felfedezni a vidéket, ahol sokuk még sohasem járt azelőtt, így Louise nem tudott beszélni velük. A szállásuk és a körülményeik meglehetősen eltérő színvonalat mutattak. Egyesek Sir Edward Dryton kúriájában kaptak helyet, mások egy egyszerű tanyaépületben vagy egy olyan két hálószobás házikóban leltek új otthonra, amelybe sem az elektromosság, sem a víz, sem a csatorna nem volt bevezetve. Nem mindegyik házról lehetett elmondani, hogy tiszta, de hacsak Louise és Mrs. Wayne nem látta veszélyben a gyerekek egészségét és jóllétét, nem bolygatták a dolgokat.

– Nem hiszem, hogy egy kis portól baja lenne a gyerekeknek, amíg van mit enniük – mondta Mrs. Wayne, ahogy a csalánnal meg turbolya- és feketeribizli-bokrokkal szegélyezett kis utakon hajtottak.

– Hálás vagyok a segítségéért – válaszolta Louise. – Nem is tudom, mihez kezdtem volna, ha nekem kellett volna otthont találnom a gyerekeknek.

– Örülök, ha segíthetek – felelte, majd egy óriásit fékezett, hogy elkerülje az ütközést egy, az úton kóborló birkával. – Hát ez meg hogy jutott ki?

Leállította az autót, és kiszállt, hogy befogja az állatot. Louise elindult, hogy segítsen neki, bár a haszonállatokkal kapcsolatban – a nézegetésükön túl – semmilyen tapasztalattal nem rendelkezett.

– Ez Bill Youngé – szólalt meg Edith, átölelve a juh nyakát. – Általában nagyon ügyel rá, hogy zárva tartsa a kapuját. Visszavisszük neki.

Átvezette az állatot egy nyitott kapun, majd épp amikor gondosan becsukta, egy harminc körüli férfi jelent meg az úton, egy biciklin.

– Nyitva volt a kapud, Bill – mondta Edith.

– Azok a nyavalyás kitelepített kölkök – felelte a férfi, miközben leszállt a nyeregből. – Egész reggel őket pesztráltam. Nem értenek azok semmihez.

– Szörnyen sajnálom – szólalt meg Louise. – Nem szoktak hozzá a vidéki életmódhoz. Gondoskodom róla, hogy ne forduljon többet elő.

A férfi feléje fordult, és tetőtől talpig végigmérte, tekintete elidőzött a tweedszoknyáján, csinos blúzán és lapos talpú cipőjén.

– Maga felel értük?

– Ő Miss Fairhurst, a tanítónőjük – világosította fel a férfit Mrs. Wayne. – Miss Fairhurst, Bill Young. Övé a Belmont-tanya ott, az út végén. Ő fogadta be Frederick Jonest és Harold Summerst.

Louise kezet rázott a férfival. A kézfogása határozott volt, a tenyere száraz.

– Gondolom, mindannyiunknak sokat kell majd tanulnia – mondta Young. – Csak kérem, vésse az eszükbe, mennyire fontos becsukni a kapukat.

– Így lesz.

Louise ebből azt a következtetést vonta le, hogy a falusiak úgy tekintenek a gyerekekre, mintha mindannyian az övéi lennének. Úgy érezte magát, mint egy tyúkanyó.

– Eljönne az iskolába, és elmondaná ezt a saját szavaival is?

– Persze, mikor?

– Minél előbb, annál jobb. Hétfőn délután, ha önnek is megfelel.

– Kettőre oda tudok menni. – A férfi a kapuhoz lépett, és ellenőrizte, hogy minden birka megvan-e, a két nő pedig útnak indult.

– Teljesen az ujja köré csavarta – szólalt meg Edith. – Általában nem ilyen türelmes. És ezt, hogy előadást tart a diákoknak, na, ezt felírjuk a kéménybe korommal. Azt még én is meghallgatnám.

– Megteheti, ha szeretné.

– Meghagyom önnek ezt az élvezetet – nevetett Edith, majd lekanyarodott egy kapunál, és leparkolt egy tanyaépület ajtaja előtt. – Itt vagyunk.

Az asszony otthona nagy volt, és a legfontosabb helyiség, a konyha még a házhoz képest is hatalmas. A közepén egy tisztára sikált asztal állt, rajta szanaszét szórt papírok.

– Elnézést a rendetlenségért – mentegetőzött Edith, majd összeszedte őket, és letette az egyik falat szinte teljes egészében elfoglaló fenyőkomódra. – A Nők Önkéntes Szolgálatának anyagai. Kérem, üljön le.

Edith nekilátott megfőzni a kávét. A víz már elő volt készítve a kannában, a tűzhelyen.

Aztán kávézgatva beszélgettek a gyerekekről, a részükre kiutalt szállásokról és az egyedi igényeikről. Ez a feladat messze többet követelt annál a tudásnál, amelyet Louise a tanítóképzőben megszerezhetett.

– Mr. és Mrs. Young nagyon le lesznek terhelve Freddyvel és Harryvel – mondta Louise. – Ők a legnagyobb rosszcsontok az egész osztályban, ráadásul képesek felhergelni egymást. Úgy vélem, külön kellene választani őket.

– Szerintem Youngék megbirkóznak velük – felelte Mrs. Wayne. – Hagyjuk őket egyelőre, aztán majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok.

– Nem tudom, mi lesz – merengett Louise. – Ha háború lesz, mindannyiunknak alkalmazkodnunk kell majd.

– Szerintem itt már nincs semmiféle „ha”, nem gondolja?

– Nem, valóban nincs.

Louise visszatért a kocsmába, ahol együtt ebédelt Mr. és Mrs. Gosporttal meg Tommyval és Beattie-vel. Tommy nem tudott betelni a faluban látottakkal, és elmesélte, hogy találkoztak két helyi gyerekkel is.

– Nem értettem őket – mondta. – Szerintem nem is angolul beszélnek.

– Dehogynem – vágta rá Stan. – Csak egy kicsit másként, ennyi az egész. Hamar meg fogod szokni.

Louise különösen felelősnek érezte magát kettőjükért, de szerencsére Jennyt jelölték ki a pótmamájuknak, aki tökéletesen alkalmasnak bizonyult a gondozásukra. Délután a szobájába vonult, és leveleket írt. Az előre begyűjtött képeslapok ott sorakoztak előtte az asztalon, az összes gyermek szüleinek írnia kellett, ami nem kis feladat volt. Írt továbbá a Stag Lane-i Általános Iskola igazgatójának is. Ő úgy döntött, hátramarad, és tovább tanítja azokat a gyerekeket, akiket nem telepítettek ki. Persze a saját szüleinek is írt, bár levelében a fogadót óvatosságból aranyos hotellé léptette elő. Sajogtak az ujjai, mire végzett, és örült, hogy végre elindulhat a postára, és a saját lábán járhatja be a falut.

Mindenki biccentett felé, akivel csak találkozott.

– Szép napot, kisasszony! – köszöntötték az emberek. Ebből arra következtetett, hogy a faluban már elkezdtek pletykálkodni.

Nem is látott a fogadóban más vendéget, egészen addig, amíg be nem esteledett, és a gyerekek ágyba nem kerültek, ő pedig végre leülhetett vacsorázni az étkezőben. Két férfi tartózkodott a fogadóban rajta kívül, mint szállóvendég, mindketten a wattoni reptér kibővítési munkálatain dolgoztak. Egyiküket Alfred Lynchnek hívták, harmincöt körül lehetett, ő volt az idősebb, és – mint később megtudta – a művezető. Zömök felépítésű, vállas, vastag nyakú ember, ellentétben Tony Walshsal, a másikkal, aki sovány volt, inas, és alig egy-két évvel idősebb Louise-nál. Fekete haj, borostyánsárga szem. Ő volt a művelet műszaki ellenőre. A két férfi már évek óta együtt dolgozott különböző reptereken, amióta a kormány őrült építkezésbe kezdett, miután nyilvánvalóvá vált, hogy a háborút nem lehet örökké elkerülni. Láthatólag roppantmód élvezték egymás társaságát, és folyton csak tréfálkoztak meg nevetgéltek. Louise-ra üdítően hatott a humoruk.

– Egy kétfedelű Hawker megpróbált leszállni ma reggel a reptéren – mondta Alfred. – Szerintem eltévedt, és nem tudta, hogy üzemen kívül helyezték. Beragadt a sárba. Nem kis időbe telt, mire kiástuk, viszont fogadok, hogy a sár mentette meg a pilóta életét. Elég jól tompította a landolást.

– Fel tudott szállni utána? – kérdezte Louise.

– Igen, miután mindenkit összecsődítettünk, és egy traktort is kerítettünk vontatókötéllel, ami felrángatta arra a kis betonnal borított részre, amivel már elkészültünk.

– Úgy tűnt, a pilóta rosszul van – vetette közbe Tony. – Nem hiszem, hogy régóta repül.

– Ha ilyenekből áll most a légierő, akkor az Úr kegyelmezzen nekünk – replikázott Alfred. – Sürgősen szükségünk lesz jó pilótákra.

– Gondolja? – kérdezte Stan.

– Semmi kétség. Maga szerint minek építjük ezt a rengeteg repteret?

– Repterek ide vagy oda, nekem most ki kell nyitnom – mondta Stan, és felállt. – Ha inna egyet a bárban, Miss Fairhurst, csak jöjjön át.

– Igen, kérem – vágta rá azonnal Tony. – Olyan jó lenne Alfred badarságainak hallgatása helyett egy intelligens emberrel társalogni.

– Badarságok? – kérdezte Alfred vigyorogva. – Ki volt az, aki szerint a fritzek apácának öltöztetett kémeket dobtak le ejtőernyővel?

– Csak továbbadtam, amit hallottam – mondta Tony. – Ez még nem jelenti azt, hogy el is hittem. Csak azt akartam szemléltetni, hogy egyesek milyen hiszékenyek.

A férfiak átsétáltak a bárba, Louise pedig segített Jennynek elmosogatni, mielőtt csatlakozott hozzájuk. Azon az estén kóstolta meg először a sört. Élvezte az ugratást, a ricsajt, és annyit nevetett, hogy észre sem vette, amikor újratöltötték a poharát. Mosolygott, amikor végül elindult lefeküdni aznap este.

Épp amikor álomra hajtotta a fejét – legalábbis így gondolta –, hatalmas robajra riadt fel, amelyről kiderült, hogy nem más, mint mennydörgés. Az ablakhoz ment, és elhúzta a függönyt. Odakint egy villám hasított át az égbolton, dübörgő mennydörgés visszhangzott utána. Eső zúdult le a kertre és az üres parkolóra.

– Méltó befejezése az első vidéken töltött napomnak – motyogta magának, majd visszafeküdt.

Másnap reggelre az esőnek már nyoma sem volt, ragyogó napsütésre ébredtek. Elvitte Tommyt és Beattie-t a templomba, ahol megtudták, hogy Mr. Chamberlain minden igyekezete hiábavalónak bizonyult, hogy elkerüljék a háborút. A tiszteletes, Mr. Capstick továbbadta a híreket a gyülekezetnek a mise után.

– Háború van – jelentette be, majd elmondott egy imát mindazokért, akik részt vesznek benne, mielőtt megadta a végső áldást.

A misét követően, ahogy a tiszteletes kezet rázott a gyülekezet tagjaival a templom bejáratánál, és megvitatta az eseményeket néhány egybegyűlttel, Louise bemutatkozott neki, mivel tudta, hogy az apja ezt várná tőle. Biztosra vette, hogy kikérdezi majd, miféle ember a tiszteletes, és hogy milyen az előadásmódja – amely nagyban különbözött az apjáétól, sokkal finomabb és toleránsabb volt. A férfi kerülte a tűzről és kénkőről szóló passzusokat, amelyek az apja prédikációinak központi elemét képezték. Persze fiatalabb is volt, alig idősebb Louise-nál, mosolygós és üde arcú.

– Nagyon örvendek, Miss Fairhurst – kezdte. – A falusi iskola anglikán intézmény, így minden héten járok oda az evangéliumot oktatni az egész iskolának. Remélem, az ön diákjai is csatlakoznak.

Louise elmagyarázta az iskola felosztásának a rendszerét, és hogy a londoni gyerekek nem lesznek jelen ugyanabban az időpontban, mint a falusiak.

– Vannak köztük katolikusok is – mondta. – És egy-két zsidó.

– Nem számít. Az én tanításaim mindenkinek szólnak. Nálam nincs megkülönböztetés, de az ön belátására bízom, ha úgy gondolja, valakit felmentene, csak nyugodtan. Ha már berendezkedtek, külön tanítom majd az ön osztályát. Már amennyiben megengedi.

– Természetesen, feltéve hogy nem költöztetnek el minket.

– A közeli jövőben ez nem túl valószínű, nem gondolja?

– Nem, valóban. Aggasztó ez az egész. Felelősnek érzem magam, nem akarom cserbenhagyni sem a gyerekeket, sem pedig az iskolát. Még csak két éve vagyok tanár, és még mindig tanulom a dolgokat.

– Biztos vagyok benne, hogy remekül boldogul majd, Miss Fairhurst – felelte a férfi, bátorító mosollyal az arcán.

A lány is bízott benne, és imádkozott, hogy így legyen. Nem mondhatni, hogy az apja védnöksége és uralma alatt töltött addigi élete jó alapot nyújtott az előtte álló feladatokhoz. De nem csupán neki kellett elhagynia a biztonságos, kényelmes, ismerős kis világát. Mindenkinek, minden férfinak, nőnek és gyereknek, idősnek, fiatalnak alkalmazkodnia kellett az új körülményekhez, ha meg akarták nyerni ezt a háborút.

Második fejezet

Rulka mocskos volt, és kimerült. Egy orvos és egy nővér lányaként sosem gondolt arra, hogy más is lehet belőle, mint nővér, de ilyen borzalmakra, halálra és pusztításra nem volt felkészülve. Annyi sebesültet hoztak be a kórházba, ahol dolgozott – leszakadt végtagokkal, szörnyű égésekkel, összezúzott arccal –, hogy lehetetlenség volt tartani a lépést. Sokkal tovább maradt bent a kelleténél, de Lech Andersz, az orvos, akinek az osztályán dolgozott, észrevette, mennyire elfáradt, és hazaküldte.

– Legalább egy napig maradj otthon – mondta. – És próbálj meg aludni.

Miután a nő belátta, hogy valóban nem tud tovább dolgozni pihenés nélkül, elhagyta a kórházat, és elindult a romok között, a Śląsko-Dąbrowski hídon átkelt a Visztulán, és meg sem állt Żabowski utcai lakásáig. Varsót, széles sugárútjaival, gyönyörű, nyugalmat árasztó parkjaival, butikjaival, régi templomaival és mesés házaival, amelyek ablakait nyáron muskátlik díszítették, sokan csak úgy emlegették, mint a kelet Párizsát. Megállt a hídon, és visszanézett a városra, amelyben egész életében lakott. Kiválóan rálátott az észak felé futó folyópartra és a parton elterülő óvárosra. Egy kissé elfordulva, megpillantotta a bombázások ellenére továbbra is büszkén álló királyi palotát a dombon.

Mi marad vajon, miután a németek befejezik, amit elkezdtek? Az épületek felét már így is romba döntötték, a parkokat felásták, és légoltalmi menedékeket alakítottak ki bennük, az utcákon pedig bútorokból, de még a trolibuszokból is barikádokat építettek. Minden arra alkalmas személynek jelentkeznie kellett, hogy védelmi árkokat ásson a város nyugati határában, és a hívásra ezrek feleltek. Csak ásták az árkokat a sárban, és lebuktak, ha egy német Stuka repült feléjük bombákat szórva. Sokan haltak meg ott. Mire mennek a bombázók ellen árkokkal? Válogatás nélkül mindent bombáztak: sem a templomok, sem az iskolák, sem a kórházak, de még a mezőn dolgozó gazdák sem voltak biztonságban. A lengyel légierő nem sokat tehetett. Elavult gépeik nem jelentettek kihívást a német Messerschmitteknek és Stukáknak. Jan pilóta volt a légierőnél, és Rulka imádkozott a biztonságáért.

1938-ban ismerte meg Jan Grabowskit, amikor behozták, mert egy vakmerő manővert követő kényszerleszállás során eltörte a karját. Megbüntették érte, de mivel az egyik legjobb pilótának számított, megúszta egy figyelmeztetéssel. Annyira jóképű volt, annyira életvidám és udvarias, hogy Rulka azonnal beleszeretett. A szerelmük ugyanolyan viharos volt, mint minden más Jannal kapcsolatban. Egy éve mindkettejük szüleinek a beleegyezésével összeházasodtak, és a folyó jobb partján telepedtek le a Praga kerületben. Egy kicsi, földszintes, két hálószobás és egy fürdőszobás lakást béreltek ki, kényelmes nappalival és egy épp megfelelő méretű konyhával, amelybe a bútorokat és a felszerelést Rulka nagy gonddal válogatta ki.

Csak hát kevés idejük maradt kiélvezni a házaséletet, mert a háború fellegei nem oszlottak el, a brit miniszterelnök által tett nyilatkozat ellenére, miszerint megállapodást kötöttek Hitlerrel, amely a németek térnyerését volt hivatott megállítani. Lengyelországban csak kevesek hittek a megállapodásokban, de abban sokan hittek, hogy Anglia és Franciaország azonnal a segítségükre siet majd, ha támadás éri őket. A szövetségesek haboztak egy keveset, majd két nappal a német offenzíva után hadat üzentek, de ez volt minden, amit tettek. „Talán azt hitték, hogy a nácik egy hadüzenettől majd annyira megijednek, hogy hazáig futnak?” – kérdezte Jan annak idején. Épp akkor csomagolt az indulás előtt. A repterüket olyan súlyos bombatámadás érte, hogy a gépek jó része megsemmisült a földön, amelyek pedig megmaradtak, azokat szétszórták Lengyelország-szerte a különböző ideiglenes repülőtereken. Már jó ideje nem hallott róla, azt sem tudta, merre járhat épp.

A német tankok és a nehéztüzérség egyre közelebb kerültek a fővároshoz, bár a mindennap kiadott híradások szerint a lengyel hadsereg ellentámadása visszatartotta őket. De vajon meddig? Az emberek már csapatostul menekültek, bármivel, amivel csak tudtak, az autóktól és furgonoktól kezdve a kézikocsikon és bicikliken át egészen a kiskocsikig. A legtöbbjük Romániába tartott. Néhányan sétahajón próbáltak eljutni Danzigba, hogy ott hajókra szálljanak, amelyek aztán biztonságba juttatják őket. Szerette volna, ha a szülei is elmennek, de ők kerek perec elutasították ezt, és jelenleg a Jasna utcai lakásuk alagsorában éltek. Aggódott értük. Talán hozzájuk kellene költöznie. Ha a hidakat felrobbantják, nem jut el többé a kórházba, jobb lenne inkább a folyó másik oldalán maradnia.

Bement a lakásba, gyors fürdőt vett, és visszabújt az egyenruhájába, új sapkát és kötényt öltve. Ezt követően bepakolta a kistáskáját, megkötötte a vállára dobott köpenyét, és már épp indult volna, amikor a férje megérkezett.

– Jan! – A nő eldobta a táskát, és a férfi karjába vetette magát, kizökkentve őt egyensúlyából. A férfi mohón csókolta az ajkát, majd karnyújtásnyira tolta magától, hogy jobban megnézhesse az arcát.

– Kimerültnek látszol, kedvesem.

– Talán nem vagyunk mind azok? Te sem festesz valami jól. Mikor aludtál át utoljára egy teljes éjszakát?

Sosem látta még Jant ennyire csüggedtnek. Az arca sápadt volt, kék szeméből kiveszett a megszokott ragyogás. Még szőke haja is fakónak tűnt.

– Már nem is emlékszem.

– Mennyi időre jöttél?

– Csak annyira, hogy elbúcsúzhassak.

– Elbúcsúzni... – visszhangozta Rulka kétségbeesetten. – Jan, mi történt?

– Parancsunk van, hogy Romániába repüljünk, és onnan folytassuk a harcot.

– Feladjátok Lengyelországot?

– Dehogy, persze hogy nem, de nem kockáztathatjuk, hogy elveszítsük a gépeket. A szövetségesek állítólag újakat küldenek majd, de túl rizikósnak tartották, hogy Lengyelországban tegyék le őket, Romániában meg nem tudtak leszállni valami miatt. Valószínűleg csak egy kis gubanc, de akárhogy is, jelenleg nem számíthatunk rájuk.

– Te most azt mondod, hogy elveszítettük a háborút – felelte az asszony, miközben a könnyeivel küszködött csalódottságában és dühében.

Csalódott volt, mert Nagy-Britannia és Franciaország, ígéretükkel ellentétben, nem nyújtottak rendes segítséget, és dühös, mert láthatólag senki sem volt képes megállítani a támadást. És a legrosszabb, hogy Jan elhagyja az országot. Nem az ő hibája, teljesítenie kellett a parancsot, de gyűlölte azokat, akik a parancsot kiadták.

– Most el kell fogadnunk, hogy a csatát elveszítettük, de ez nem a vég. Lengyelország tovább harcol. – Elég szenvedéllyel beszélt ahhoz, hogy Rulka elhiggye, komolyan is gondolja. – Akárhogy is, azt akarom, hogy menj, amíg még lehet!

– Nem tehetem, Jan, szükség van itt rám. Ott a munkám a kórházban. Nem tudnak nélkülözni. Ráadásul mama és tata sem hajlandók elmenni. Nélkülük én sem mehetek.

Jannal ellentétben, aki Białystokból származott, Rulka született varsói volt, és neki ugyan senki sem parancsolhatta meg, hogy menjen.

– Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy itt maradsz a bombázás kellős közepén. És ha jönnek a szkopyk...

– Ha jönnek. Lehet, hogy megállítják őket, mielőtt ideérnének.

– Lehet – felelte a férfi, de hallatszott, hogy nem igazán hisz ebben a lehetőségben. – De ha közelednek, ígérd meg, hogy elmész! Románia felé indulj! Ha eljutnál Franciaországba, az lenne a legjobb.

– Majd akkor fogok ezen gondolkodni, ha szükséges lesz. Sosem lehet tudni, talán javul majd a helyzet.

– És ha nem javul?

– Akkor elmegyek.

A férfi ismét magához szorította az asszonyt.

– Bárcsak ne kellene mennem! Itt kellene maradnom, hogy megvédjelek, nem pedig elszaladnom...

– Dehogy szaladsz el, Jan. Te sosem futnál semmi elől. Sosem láttam még nálad bátrabb embert.

– Te is vagy olyan bátor, szerelmem.

– Én is végzem a dolgom, ahogy te is. Mit gondolsz, mikor látjuk egymást újra?

– A jó ég tudja. Megpróbálom megüzenni neked, hol vagyok. Talán később engedélyezik, hogy csatlakozz hozzám.

– Vagy vége lesz a háborúnak, és hazajössz.

– Vagy vége lesz a háborúnak, és hazajövök – nyugtázta Jan.

A férfi ott maradt egy utolsó közös vacsorára, majd még egyszer utoljára megölelte és megcsókolta az asszonyt, aztán már el is ment. Rulkának sikerült kibírnia száraz szemmel, míg be nem csukódott mögötte az ajtó, aztán leroskadt egy székre az asztal mellett, amelyen még ott voltak a vacsora maradékai, és arcát az asztalon kinyújtott karjába temetve zokogott.

Csakhogy a háborút nem lehet könnyekkel megnyerni. Felitatta őket, megmosta az arcát hideg vízzel, és visszament dolgozni. Ápolta a betegeket meg a sérülteket, és nem gondolt tovább a saját nyomorára. Voltak nála sokkal nyomorultabbak is.

A kollégájától kölcsönkapott motorján Jan áthajtott a hídon, délnek fordult, kikerülte az utat elborító, lebombázott házakról aláhullott törmeléket, és a tűzzel hadakozó férfiak által használt tömlőket. Remélte, hogy Rulka észhez tér, és elhagyja a várost. Amint Romániába ér, és megtudja, hol szállásolták el a századot, ragaszkodni fog hozzá, hogy ő is utánuk jöhessen. A felesége bátor volt, és kiváló nővér, hatékony és törődő, anélkül hogy szentimentális lett volna. Legalábbis a betegekkel kapcsolatban. Élete szerelmeként pedig olyan odaadó és szenvedélyes volt, amennyire csak lehetséges. Szerencsés fickónak tartotta magát vele. Ha nem lett volna az az ostoba eset, amikor összetörte magát, mert át akart repülni egy híd alatt, talán sosem találkoztak volna. Két külön világból származtak.

Apja, a vagyonos Tadeusz Grabowski gróf és a felesége, Zofia komoly birtokokkal rendelkeztek Białystok körül, Lengyelország északkeleti részén, nem messze az orosz határtól. Bátyjával, Józeffel együtt őt is a lovasságba szánták, de ő már tizenéves korában makacsul hajtogatta, hogy repülős akar lenni. A szülei ellenezték az ötletet. Az apja azért, mert a Grabowskik hagyományosan mindig a lovasságnál szolgáltak, az anyja pedig azért, mert veszélyes és vakmerő dolognak tartotta. De ha valamit, akkor az állhatatosságát nem lehetett elvenni tőle, így amint lediplomázott, megengedték, hogy jelentkezzen a Lengyel Légierő Kiképző Akadémiájára, Dęblinbe. Bár nem mondták ki, úgy sejtette, a szülei nem sok esélyt látnak arra, hogy bekerüljön. Csakhogy ő sosem ismert kudarcot. 1936-ban kilencven társával együtt felvételt nyert a hatezer jelentkező közül.

Az akadémia főhadiszállását egy meseszép, tizennyolcadik századi majorságban rendezték be, Varsótól száztíz kilométerre délre. Itt tanult meg nemcsak repülni, de harcolni is. Az osztályteremben aerodinamikát, navigációt és karbantartást tanultak, a gyakorlaton különböző típusokon repültek, elsajátították a fegyverek használatát, valamint megtanultak folyamatosan koncentrálni és figyelni. A kiképzésen megkövetelték a szigorú fegyelmet, azonban ez nem nagyon zavarta őket abban, hogy szolgálaton kívül különböző kalandokba bocsátkozzanak. Így fogadta el Jan azt a kihívást is, hogy átrepül a híd alatt. Túl későn derült ki a műveletről, hogy nem lehetséges, ezért kényszerleszállást kellett végrehajtania egy mezőn a folyó partján. Kemény lecke volt, de megtanulta. Miután elvégezte az akadémiát, nem kis örömére a Kościuszko-századba osztották be, így gyakrabban láthatta Rulkát.

Aztán a háború kitörésekor vége lett a játszadozásnak. Szeptember első napján Hitler egy mondvacsinált indokkal, miszerint lengyel csapatok rajtaütést hajtottak végre német területeken, lerohanta az országot. Mostanra, Jan tudomása szerint, több mint ötven német hadosztály tartózkodott lengyel földön, tüzérséggel, tankokkal, nem beszélve a több száz repülőgépről, amelyek nemcsak a lengyel csapatokat, de a lakosságot is bombázták. A lengyel légierő kevesebb és kevésbé korszerű vadászgépekkel rendelkezett. Jan és a társai kidolgoztak egy taktikát, amely arra épült, hogy megpróbáltak magassági fölényt kialakítani. Amennyiben ez nem sikerült, szemből támadták a gépeket, az utolsó pillanatig kivártak a tüzeléssel, majd hirtelen kitértek. Ez a harcmodor azon múlt, hogy kinek az idegei mondják fel előbb a szolgálatot. Jan és a társai gondoskodtak arról, hogy ne az övék legyen az. Ádázul küzdöttek egészen addig, amikor már szinte teljesen kifogyva az üzemanyagból és az alkatrészekből, nyilvánvalóvá vált, hogy ha nem vonulnak vissza, azt a keveset is elveszítik, amijük még megmaradt. Így született meg az a bizonyos megemészthetetlen parancs.

Megpillantott egy rikkancsot a sarkon, aki egy nagy halom újság mellől mintha azt kiabálta volna: „Oroszország”. Megállt, vett egy példányt, oldalra fordult a nyeregben, és elolvasta. Molotov, a szovjet vezető megállapodást kötött Hitlerrel, és a Vörös Hadsereg megtámadta Lengyelországot keletről. Rögtön a szüleire gondolt. Remélte, hogy elmenekülnek majd, és nem próbálnak ragaszkodni a földjükhöz, de tudta, hogy az apja lesz olyan gőgös, és nem adja fel harc nélkül. A kabátjába tömködte az újságot, megfordította a motort, hogy visszamenjen Rulkához, és rábeszélje arra, tartson vele. A szüleiért valószínűleg már nem tehet semmit.

Hirtelen felsivított a légoltalmi sziréna baljós hangja, figyelmeztetve egy újabb légitámadásra. Az utcán mindenki fedezéket keresett magának. Neki eszébe sem jutott. Csak állt a motor mellett, és nézte, ahogy az égbolt megtelik Stuka bombázókkal és az őket kísérő Messerschmittekkel, a világ leggyorsabb repülőivel. Bárcsak a lengyel légierőnek is lett volna hasonló repülőgépe! Az egész történet másképp nézne most ki. Látta, ahogy elkezdtek hullani a bombák, hallotta a becsapódásokat, figyelte a porfelhőket, a füstöt, majd a feltörő lángokat, és az öklét rázta az ég felé. Ember nem tett még ilyen hiábavaló gesztust soha. Bosszút esküdött.

Egy vezérkari autó haladt felé az úton, és megállt mellette. A hátsó ülésén egy tábornok foglalt helyet.

– Hová megy, százados? – kérdezte.

Jan habozott. Ha visszamegy Rulkához, az egyértelmű dezertálás. Nem hozhat szégyent a nevére és a századára.

– Csatlakozom a századomhoz, tábornok úr.

– Akkor ne csak álldogáljon, induljon. Nem veszíthetünk több pilótát.

Ezt Jan is tudta. A légierő veszteségei súlyosak voltak, de a században egy ember sem volt, aki ne lett volna hajlandó halálig harcolni. Közéjük tartozott. Tisztelgett, és hátat fordítva szeretett feleségének, elhajtott.

Szörnyen érezte magát, és alig látta az utat, mert könnyek szöktek a szemébe. A fővárosból kivezető út tele volt a szánalmas kis poggyászaikkal együtt menekülő emberekkel. Vajon hol remélhetnek menedéket? Magyarország vagy Románia befogadja őket? Vagy megpróbálnak keletre menni az oroszokhoz, bízva benne, hogy talán jobbak, mint a nácik? Mindeközben a csapatok igyekeztek keresztüljutni rajtuk, hogy megvédhessék a szülőföldjüket, amelyben jelentősen akadályozta őket ez az áradat. Vajon a világ tudja, mi történik itt? Szerencsétlen Lengyelországnak esélye sincs. Németország és Oroszország felosztja majd egymás közt, mint a múltban annyiszor. Csak 1918-ban, miután a lengyeleknek sikerült kiűzniük az oroszokat, kiálthatták ki független köztársaságukat, amelynek határait a szövetségesek a versailles-i békeszerződésben rögzítették. Ezeket a határokat kellett volna most megvédeniük.

Motorjával lekanyarodott az útról, és megpróbálta kikerülni az exodust. Minél előbb tér vissza a háborúba, annál előbb lesz vége, és annál előbb mehet vissza Rulkához. Megígérte neki, hogy visszatér.

Románia, saját biztonságát féltve, kihátrált a Lengyelországgal kötött kölcsönös védelmi egyezményből, és semlegesnek nyilvánította magát. Amikor a lengyel légi századok leszálltak a területén, a repülőgépeket lefoglalták, a legénységet pedig internálták. Jan és pilótatársai ezt nem láthatták előre. Jan amúgy is pocsék hangulata, amiért el kellett hagynia Rulkát, tovább romlott, amikor arra gondolt, hogy esetleg az egész háborút a partvonalról kell majd végignéznie. De a gondolat, hogy Rulka az ég tudja, milyen borzalmakkal néz szembe Varsóban, kirángatta az apátiából. Elhatározta, hogy megszökik, és tovább harcol. Hosszú órákon át egyeztették a bajtársaival a szökés részleteit.

Kiderült, hogy akadnak olyanok, akik segíteni akarnak nekik. Egy lengyel közvetítő egy köteg pénzt és egy rakás hamis személyazonosító okmányt adott át Witold Urbanowicz századosnak, hogy ossza szét az emberei között, és indítsa el őket egyesével-kettesével Bukarest felé. Ott a Sikorski tábornok által vezetett, újonnan megalakult emigráns kormány közbenjárására a brit és a francia nagykövetségek minden tőlük telhetőt megtettek, hogy a lengyel repülősöket megszöktessék.

– Bűntudat, semmi más – morogta Jan, amikor értesült erről.

Az első még aznap este elindult, a többiek falaztak neki. A következő éjszaka többen vágtak neki az útnak, és pár órán belül mind szétszóródtak a vidéken. Voltak, akik gyalog mentek, mások biciklit loptak, vagy felkapaszkodtak egy tehervonatra. Jan és két társa egy személyvonatra ugrottak fel, amikor az épp elhagyta az állomást. Elbújtak a vécében, amíg el nem érték a végállomást. Figyelmeztették őket, hogy Bukarest hemzseg a lengyel katonákra vadászó Gestapo-ügynököktől, és meghagyták nekik, hogy szabaduljanak meg mindentől, ami elárulhatja a kilétüket. Öltönyt vásároltak, de Jan megtartott egy képet Rulkáról, és a pilótajelvényét is.

– Lehet, hogy bizonyítanom kell majd, hogy tudok repülni – mondta Witoldnak, mosolyt erőltetve az arcára.

Azt az utasítást kapták, hogy jelentkezzenek egy magánlakásban berendezett titkos evakuációs központban, ahol szerezhetnek egyet a lengyel nagykövetség alagsorában készített, hamis útlevelekből. Ezeket használták, hogy a Fekete-tengerig utazhassanak, onnan pedig a szabadságba. Szabadok lesznek ugyan, de távol Lengyelországtól, sőt még Romániától is. A hazájuktól és szeretteiktől távoli Franciaországba tartottak. Ahogy Jan a hajó korlátjánál állt, csak arra tudott gondolni, vajon viszontlátja-e még valaha a feleségét és az otthonát.

Rulka a szüleit temette éppen, amikor a Messerschmitt lecsapott a gyászolókra. Semmi és senki sem állíthatta meg. A koporsóvivők pár másodpercig haboztak, mielőtt ledobták a terhüket, és fedezékbe vonultak a temetői ösvényen végigzáporozó lövedékek elől a sírkövek mögé. Ketten meghaltak, egy ember megsebesült. Rulka gyászruhába öltözve rohant a segítségére. Az élet előnyt élvezett a halállal szemben. Pedig a halál gyakori vendég volt akkoriban.

A szülei, Józef és Rosa Kiliński nem voltak egyedül. Kimerészkedtek két légiriadó között, és próbálták feltölteni a készleteiket. Annyira sűrűn követték egymást a légiriadók, hogy előfordult, hogy mire az egyiket lefújták, már indult is a következő. Beálltak a sorba, hátha vehetnek egy kis kenyeret, és figyelmen kívül hagyták a figyelmeztetést. Az életükkel fizettek érte.

Szerencsére a családnak volt egy sírhelye a Powązki temetőben, különben el sem tudta volna temetni őket. Annyi volt a holttest, hogy parkokban és kertekben, vagy füves útszéleken hantolták el az embereket, általában a rokonaik, mivel a város sírásói képtelenek volna megbirkózni ennyi halottal. És most már nem csak a bombázástól kellett félniük. A németek olyan közel értek, hogy tüzérséggel lőhették a várost. Ledőlt falak és üvegszilánkok borítottak mindent, lángok törtek az ég felé, és füst szállt a romok felett; a fedezékükből előbújó emberek fáradtságtól karikás szeme könnyekkel telt meg. Az étel fogytán volt, és a megszerzésére indulók a testi épségüket és az életüket kockáztatták.

Mióta Jan elment, a dolgok rosszról borzalmasra fordultak. Rulka számára a szülei temetésének a meggyalázása volt az utolsó csepp a pohárban. Nem vált érzelgőssé, sokkal inkább megacélozta és megkeményítette az eset. Addig nem is lesz ez már másképp, amíg Hitlert és a csatlósait le nem győzték, és meg nem bosszulták az összes lengyel férfi, nő és gyermek halálát.

Visszament a kórházba dolgozni, egy pótágy volt a szállása a pincében, ezen aludt, ha nem volt annyi rászoruló beteg, enni a kórház kantinjában evett. De az ellátás akadozott, és nem volt szíve elvenni az ételt a betegek elől. A legtöbbjük enni sem tudott önmaga. A hadsereg mindent elkövetett, de Rulka tudta, hogy már nem tarthatnak ki sokáig. A városnak több mint a felét lerombolták, a házakat, boltokat, kávézókat, templomokat, műemlékeket mind a földdel tették egyenlővé, több ezer embert megölve vagy megsebesítve.

Szeptember 27-én, nem egészen egy hónappal a háború kitörése után, elfogyott az étel, a gyógyszer, nem volt többé víz, elektromosság, a hadsereg pedig, miután kifogyott a lőszerből, megadta magát. Az ellenségnek komoly harcok árán sikerült csak bevennie a várost, de a vereség így is borzasztó keserűséget okozott az otthon maradt varsóiaknak, amikor végig kellett nézniük, ahogy a német katonák bevonultak, és mindenkit lelőttek, aki az ellenállás legkisebb jelét is tanúsította. Keleten a szovjetek, a várakozással ellentétben, miszerint ők Lengyelország megsegítésére jönnek, ugyanazt tették, mint a németek.

– Nem vertek meg minket – jelentette ki Rulka makacsul, miközben ő és Lech felmostak a műtőben, hogy előkészüljenek egy újabb operációra.

Nem hagytak fel a munkával, nem érdekelte őket, ki gyakorolja felettük a fennhatóságot, bár az egészségügyi ellátmány beszerzése szinte lehetetlenné vált. – Lengyelország tovább harcol majd a föld alatt és más országokban.

– Van híred Janról?

Lech Andersz harminc körüli, jó és együttérző orvos volt, de csakúgy, mint Rulkának, neki is meg kellett acéloznia magát. Remekül együtt tudtak működni, és ő is ugyanolyan hazafi volt, mint Rulka.

– Kaptam egy levelet, már azt sem tudom, mikor, amiben leírta, hogy Franciaországba megy. Azt hitte, hogy utána tudok menni. Nem is sejtette, hogy ez mennyire lehetetlen gondolat.

A németek uralták az ország nyugati felét, a danzigi korridort, Poznańt, Łódźot és Felső-Sziléziát a Birodalom részének nyilvánították. A szovjeteké lett a keleti rész, az ország középe pedig Varsóval, Lublinnal és Krakkóval alkotta a Lengyel Főkormányzóságot, német irányítás alatt. Az itt élők különösen durva bánásmódban részesültek.

– Tehát itt ragadtunk – mondta a férfi. – Hallottam, hogy már szerveződik egy földalatti hadsereg. Érdekelne, ha többet is megtudok ezzel kapcsolatban?

– Igen. Bármi, amivel segíthetek.

A műtőben egészen szabadon beszélhettek. Aki kívülről hallotta őket, azt hihette, hogy a következő műtétet vitatják meg halkan motyogva. Egy német katona állt őrt odakint, de nem volt jogosult belépni, és azt sem tudhatta, hogy egy lengyel polgárt vagy esetleg az egyik bajtársát operálják éppen.

– Hol laksz mostanában?

– A szüleim házának az alagsorában. Közelebb van a kórházhoz, mint a saját lakásom.

– Részvétem a szüleid miatt, Rulka. Kiliński doktor úr kiváló orvos volt. Az egyetem alatt látogattam néhány előadását.

– Köszönöm. Ők legalább együtt távoztak, és nem kellett átélniük ezt a megaláztatást sem. Ez minden, ami vigasztal.

– Mi történt a férjed szüleivel? Hallottál róluk valamit?

– Nem, semmit. Ők a szovjet övezetben vannak, lehetetlenség kapcsolatba lépni velük. Jan talán nem is tudja.

– Szerintem tudja. Ha Franciaországban van, több információval rendelkezik a dolgok állásáról, mint mi. Bárcsak a franciák csinálnának végre valamit! Mondjuk, megtámadhatnák Németországot, hogy elvonják az erőiket Lengyelországból.

– Nem gondolod, hogy ahhoz már egy kicsit késő?

– De, azt hiszem, igazad van.

– Itt az ideje behívni a többieket, és hozzálátni a műtéthez, mielőtt a pofa odakint gyanakodni kezdene.

Ha Jan azt gondolta, hogy a századát majd újjászervezik októberben, miután Franciaországba értek, akkor nagyot kellett csalódnia. Amíg a francia hatóságok és az emigráns kormány azon tanakodtak, miként tudnák a legjobban hasznát venni a lengyel repülősöknek, addig mindannyiukat kezdetleges kaszárnyákba zárták, ahol nem tehettek mást, mint hogy újra meg újra végiggondolják, mi vezetett el oda, hogy idekerültek. Csak az járt a fejükben, hogy mikor kerülnek már újra bevetésre, és hogy mi lehet a szeretteikkel. Jan semmit sem tudott Rulkáról. Feltételezte, hogy még mindig Varsóban van, német megszállás alatt, de abban sem lehetett biztos, hogy életben van-e még. A legszörnyűbb hírek terjengtek. Varsó romokban állt, és annyi volt a halott, hogy már oda temették az embereket, ahol a halál érte őket. A legrosszabb az volt, amikor megtudta, hogy kilenc kórház semmisült meg tele betegekkel – rengeteg volt a halálos áldozat. Ettől még a gyomra is összeszorult, és egyre türelmetlenebbül várta, hogy újra a szkopyk ellen mehessen.

Csakhogy úgy tűnt, a franciák nem sietnek annyira összetűzésbe keveredni a németekkel. Az élet ment tovább ugyanabban a mederben, mint azelőtt. A boltok tele voltak áruval, a kávézókban pezsgett az élet. A francia légierő gyakorlatozáson és néhány felderítő bevetésen kívül nem sok mindent csinált. Bizonyára vakok, morgott magában Jan. Hitler nem fog megelégedni Lengyelország felével. És most, hogy a kelet gondjait letudta, nyugatra fordul majd.

Úgy tűnt azonban, hogy nincs igaza. Mindkét fél csak pislogott egymásra árgus szemekkel a közös határon, és egyikük sem csinált semmit. A harcedzett lengyeleket, akik már nagyon várták az összecsapást az ellenséggel, ez egyre inkább ingerelte.

– Azt hallottam, hogy a Királyi Légierő befogadja a lengyel pilótákat. – Witold ezt karácsony előtt egy nappal mondta neki. – Én jelentkeztem.

– Angliába?

– Igen. Te is akarsz jönni?

– Minden jobb, mint itt mereszteni a valagunkat, és nem csinálni semmit. Igen, rám is számíthatsz.

Ahogy közeledett a karácsony, a gyerekek egyre izgatottabban találgatták, mi lesz majd a zoknijukban. Néhányan hazamentek az édesanyjukhoz az ünnepekre, de a legtöbben a nevelőcsaládjukkal maradtak Cottleshamben, így a felnőttek igyekeztek a lehető legünnepibb hangulatot teremteni számukra. A legtöbb ajándék használt volt, vagy kézzel készített. Voltak kötött játék állatok, maradék faanyagból faragott repülőgépmodellek, újrafestett arcú, használt játék babák, kézzel varrt ruhákba öltöztetve. Nadrágokat vágtak le rövidgatyának a fiúk részére. Jenny lebontott egy régi pulóvert, feltekerte a gyapjút, kimosta és kiszárította, majd gombolyagba tekerte, hogy kiegyenesítse a ráncokat, és kötött egy sapkát meg egy kesztyűt Beattie-nek. Louise fontolóra vette, adjon-e ajándékot Tommynak és Beattie-nek, mivel már így is szenvedtek az iskolában amiatt, hogy kivételezettként tekintett rájuk a többi gyerek. Lehet, hogy még rosszabbra fordulna a soruk, ha eldicsekednének a tanárnőtől kapott ajándékokkal.

Stan a szabadidejének nagy részét a pincében töltötte, ahonnan ilyenkor kalapálást, fűrészelést és fütyörészést lehetett csak hallani. Tekintettel arra, hogy a pincében tárolták a söröshordókat, a borosüvegeket és az összes égetett szeszt, a légiriadókat leszámítva a gyerekek számára tilos volt a belépés. De Tommyn úrrá lett a kíváncsiság, hogy mit csinál a férfi, ezért egyre csak azt figyelte, hogy Stan mikor hagyja el a helyiséget, aztán már ment is kukucskálni. Csakhogy a férfi sosem felejtette el bezárni az ajtót maga után. Jenny egyszer lefülelte, és nevetve hessegette el onnan, finoman a konyha irányába lökve.

– Most már tudod, hogy oda nem jutsz le, fiatalember. Szóval tűnés!

– Mit készít Stan bácsi?

– Téged az ne érdekeljen.

Volt egy másik bejárat is a pincébe, egy csapóajtóval védett rámpa, amelyen a söröskocsiról szokták legurítani a hordókat. A kocsit hatalmas igáslovak húzták, de Tommy felülkerekedett a félelmén, és már a Fácánban való tartózkodásának elején gyakran simogatta ezeket a gyöngéd óriásokat. Kivárta a legközelebbi szállítmányt, és mint általában, kisétált pár ráncos almával, amelyeket a lovaknak szánt. Amint a csapóajtót kinyitották, előrelépett, és lepillantott a pincébe, de a hordókon és üvegeken kívül nem látott semmit. Addig lábatlankodott a kocsisok körül, amíg el nem zavarták. Csalódottan hagyott fel a próbálkozással.

Az osztályban Louise rámutatott arra, hogy a karácsony nem csupán az ajándékokról, de az adakozásról is szól, és a lányokkal hímzett terítőket és monogramos zsebkendőket készítettek. A fiúk fa könyvtámaszokat és levéltartókat barkácsoltak Mr. Langford felügyelete alatt. Tommy elhatározta, hogy Beattie babájának készít egy ágyat egy fadobozból, ami egy kissé ambiciózus vállalkozásnak bizonyult, és csak több hisztérikus jelenetet követően sikerült kivitelezni. Louise segített neki elkészíteni az ágyneműt, amivel nem szegte meg a szabályt, miszerint nem ajándékoz nekik semmit, elvégre az ágyat Tommy adta Beattie-nek.

Tudta, hogy Stan babaházat készít a kislánynak és egy szánkót Tommynak, de sajnos nem lehetett jelen, amikor kibontották az ajándékokat, mert kötelességének érezte, hogy elkísérje a karácsonyra Edgware-be hazatérő gyerekeket. A karácsonyi ünnepség igencsak visszafogott volt a lelkészlakban: háromszor elmentek a templomba, ettek némi sült csirkét, és ittak egy kis pohár sherryt vacsorára. Mindannyian átadták egymásnak szerény ajándékaikat, egy zsebkendőt, egy imakönyvet, egy könyvjelzőt vagy egy tanulságos történetet. Louise örült, hogy láthatta az édesanyját, de annak még jobban, hogy a háta mögött hagyhatja az apja folyamatos prédikálását, és visszatérhet Cottleshambe, a munkához, amelyet szeretett.

A január olyan kemény telet hozott országszerte, amilyet már régen nem láttak. A csövek befagytak, vészesen fogyott a szén, és a krumplit sem lehetett kiásni a kőkeményre fagyott földből. Cottleshamet méteres hó fedte be, amely a szél hátán egyik útról a másikra vándorolt, és eltorlaszolta azokat. Londonban sosem láttak még ilyet a gyerekek, a hó számukra egyet jelentett a járdán olvadozó latyakkal. Nem ismerték ezt a fehér, porszerű valamit, annyi öröm forrását. A gyerekek a téli szünet után gumicsizmában, kabátban, sálba bugyolálva és kesztyűben mehettek csak iskolába. Ezeket sok esetben a nevelőszülőktől kapták. A kályha védőrácsán ott gőzölögtek a vizes kabátok, zoknik és kesztyűk.

Stan előtúrt két sílécet, majd Beattie-t és Tommyt egy általa készített szánon vontatta be az iskolába. Louise mellettük baktatott egy ősöreg hótaposóban, amely kísértetiesen hasonlított két teniszütőre.

– Én is ilyeneken jártam, még kölyökkoromban – mondta neki Stan.

A falubeliek jobbára befogadták a kitelepítetteket, és azok az intézkedések, amelyeket a gyerekek oktatása érdekében hoztak, megfelelőnek bizonyultak, de mindenki azon töprengett, vajon volt-e egyáltalán valami értelme az egésznek. Egyik fél sem bombázott, leszámítva a lengyelországi eseményeket, azonban az emberek számára ez túl messze volt ahhoz, hogy aggódni kezdjenek miatta.

– Én mondtam, hogy az egész pániknak semmi értelme – jelentette ki Louise apja, amikor a lány egy napra hazament látogatóba. Ez az olvadás első hétvégéjén volt, márciusban, amikor az időjárási körülmények már lehetővé tették az utazást. A középületek ajtajánál felhalmozott homokzsákokat, az üres légópincéket, a parkokban elhelyezett légvédelmi ágyúkat és az elsötétítést leszámítva London pont olyan volt, mint bármikor máskor. A boltok, a kávézók, a színházak és a mozik folytatták a szokásos üzletmenetet, az emberek futballmeccsre jártak, és hajnalig táncoltak, bár Louise-nak az ilyesmiben nem sok tapasztalata volt. – Hazajöhetsz a Stag Lane-re. Úgy tudom, a gyerekek egy része is visszatért már.

Louise nem akart visszamenni. Életében először úgy érezte, hogy felszabadult az elnyomás alól, egyedül az volt csak furcsa, hogy ez az időszak pont a háború idejére esett. A kötelező személyi igazolványok, élelmiszerjegyek és a sorozás ellenére nem tűnt úgy, hogy háború van. Az élet a Fácánban kimondottan szórakoztatónak bizonyult. Az esték mindig hangosak voltak, tele nevetéssel, és egyelőre semmi szégyellnivalója nem volt. Tony meghívta őt moziba Swaffhambe, ő pedig roppant bátran igent mondott. Ez megint olyasmi volt, amit először csinált életében. Apja megítélése szerint a mozi legalább annyira a gonosz kedvére való, mint a fogadó, így erről sem számolt be otthon. Az apja azt már tudta, hogy hol lakik, mert egy szombati napon, nem sokkal azt követően, hogy Louise megérkezett Cottleshambe, a férfi lelátogatott, hogy szemügyre vegye azt az úgynevezett hotelt, ahol megszállt. Nem volt épp kellemes látogatás.

Csendes és határozott módján ítéletet mondott a hely felett, és felszólította, hogy engedelmesen hagyjon fel az itteni léttel, és térjen haza, de Mr. és Mrs. Gosport – meg Tony – jelenléte bátorságot öntött belé, így hát kiállt magáért és a fogadóért.

– Semmi kivetnivaló nincs ebben a helyben – mondta az apjának. – Tisztességes, törvénytisztelő hely, tisztességes és törvénytisztelő emberekkel. A munkám ide köt a gyerekekhez, már csak azért is, mert a többi osztály Yorkshire-ban van valahol, és én vagyok itt az egyetlen, aki taníthatja őket. Ha szeretnéd, bemutatlak Mr. Langfordnak, az iskola igazgatójának és Capstick tiszteletesnek. Ők tanúsítják majd, amit mondok.

Az apja kelletlenül beleegyezett abba, hogy találkozzon a két férfival. John Langforddal szemben nem emelt kifogást, lévén a férfi háborús hős, de a tiszteletes már egyáltalán nem volt a kedvére való. „Túl modern és túl nyegle – hangoztatta a véleményét. – Az a kockás nadrág és a kinyúlt pulóver nem méltó az egyház emberéhez.”

Végül visszautasította Jenny ebédmeghívását, és morogva hazaindult, mondván: rossz vége lesz ennek. Ha nem lett volna az édesanyja, Louise haza sem látogatott volna, azonban mindahányszor mégiscsak rászánta magát, ugyanazzal a megfélemlítő viselkedéssel találta szembe magát. Minden búcsúzáskor bűntudata volt, amiért elmenekül, és otthagyja az anyját ebben a mindennapos elnyomásban.

Volt egy másik oka is, amiért visszavágyott Norfolkba, és ez Tony volt. Úgy tűnt, a férfi kedveli őt, és ő maga is kezdett vonzódni hozzá. Tony Essexben nőtt fel, egy kőműves egyetlen fiaként.

– Többre vágytam, mint a házépítés – mondta. – Így hát elvégeztem a műszaki főiskolát, és ellenőr lettem. Ennek köszönhetem, hogy reptereken dolgozhatom.

– Mihez kezdesz, ha elkészül az itteni repülőtér? – kérdezte, miközben a mozi után visszafelé sétáltak a fogadóba a buszmegállótól.

Tony megfogta a kezét. Louise számára ez több volt, mint merészség, azonban nem húzta vissza a kezét.

– Azon már túl vagyok. Úgy döntöttem, nem várom meg a behívót. Ma beadtam a jelentkezésemet a légierőhöz.

– Jaj, Tony, nem is mondtad!

– Most mondom. Kölyökkorom óta repülni akarok. Egyszer, amikor még csak tizenöt voltam, egy fickó leszállt a házunkhoz közeli reptéren egy Tiger Mothszal. Félórás sétarepülésre vitte a helyieket, és apám engem is befizetett. Imádtam. A föld úgy terült el alattunk, mint egy térkép: utak, folyók, épületek. Annyira izgalmas volt, hogy félni is elfelejtettem.

– Kicsit más, mint háborús időben repülni, nem gondolod?

– Igen, de ha már úgyis teszem a kötelességemet, akkor így akarom tenni. Még mindig jobb, mint a szárazföldi haderőnél, vagy mint azoknak a szerencsétleneknek a haditengerészetben.

Az egyetlen haderőnem, amely éles bevetésen is részt vett, a haditengerészet volt, és itt keletkeztek az első komolyabb veszteségek. A szárazföldön nem történt szinte semmi.

– Akkor hát nemsokára elhagyod Cottleshamet?

– Ez sajnos végig benne volt a pakliban. De tartjuk egymással kapcsolatot, nemde?

– Persze, ha szeretnéd.

– Hát persze hogy szeretném. A helyzet az, hogy nagyon megkedveltelek. Őszintén szólva... – Habozott egy darabig, majd folytatta: – Arra gondoltam... hozzám jönnél feleségül?

– Menjek feleségül hozzád?

– Igen. Tudom én, hogy ez most hirtelen jött, és biztosan szeretnél gondolkodni rajta egy kicsit, de muszáj volt kimondanom, ami a szívemet nyomja. Már karácsony óta magamban tartottam. – A hangja megbicsaklott. – Amikor megcsókoltál a fagyöngy alatt, a bár fogadótermében, emlékszel...

– Emlékszem.

Hogy is felejthette volna el? A fogadó tele volt emberekkel, és mindannyian nevettek meg tapsoltak, ő pedig a füle tövéig elvörösödött.

– Akkor már tudtam, hogy beléd habarodtam, visszavonhatatlanul, és semmi sem tenne boldogabbá, ha te is így éreznél irántam.

– Jaj, Tony, teljesen leveszel a lábamról.

– Ez lenne a terv – válaszolta a férfi nevetve.

– Nem tudom, mit is mondhatnék.

– Mondjuk igent.

A lány megállt, és a férfi felé fordult.

– Ez egy hatalmas lépés, és nem tudom, mit szólnak majd a szüleim.

– Nos, a szüleidet nem kívánom elvenni, csak téged, kedvesem.

Louise az arcához emelte a kezét. Tony megragadta, és megcsókolta a tenyerét. Louise megremegett, ahogy az ajka a csuklója belsejéhez ért.

– Tehát? – kérdezte a férfi. – Mennyi időre lenne szükséged a válaszhoz?

– Tíz másodperc megfelel? – nevetett a lány.

Tony ünnepélyesen elszámolt tízig, majd megszólalt:

– Nos, mi a döntésed?

– Igen – felelte a lány. – Igen, Tony, hozzád megyek!

A férfi felemelte, és addig forgott vele, míg mindketten el nem szédültek kissé.

– Megígérem, hogy nem fogod megbánni – mondta, és visszaengedte a földre, majd megcsókolta, de úgy, ahogy Louise-t még sosem csókolta senki. – Olyan boldogok leszünk.

Kart karba öltve folytatták az útjukat.

– El kell mondanom a szüleimnek – szólalt meg Louise.

– Nekem pedig az enyéimnek.

– Szerinted mit szólnak majd?

– Az enyémek örülni fognak neki. Meglátogatjuk őket a hétvégén, és elmondjuk nekik, jó? Utána elmegyünk a te szüleidhez is. És veszek egy gyűrűt, hogy hivatalos legyen a dolog.

– Várjunk csak, ez egy kicsit gyors nekem.

– Ó, hát várni szeretnél vele?

A férfi hangja annyira csalódottan csengett, hogy Louise-nak nevetnie kellett.

– Ne, ne, essünk túl rajta. Mármint azon, hogy elmondjuk a szüleimnek.

Mr. és Mrs. Walsh egy négyszobás házban lakott egy építőtelepnél, közvetlenül Witham mellett. Philip Walsh a saját tervei alapján építette, Peggy pedig berendezte és kidekorálta. Nem csupán egy gyönyörű ház volt, hanem egy igazi szerető otthon is. Öleléssel és csókokkal fogadták Louise-t, megnézték aprócska gyémánt jegygyűrűjét, és a tudtára adták, mennyire örülnek annak, hogy a fiuk talált magának egy ilyen csodás lányt. Tony pedig csak vigyorgott félig örömében, félig pedig zavarában, majd hozzátette, hogy ő is roppant szerencsésnek érzi magát.

– Maradtok éjszakára? – kérdezte Peggy Walsh. – Azonnal megágyazok.

Tony Louise-ra pillantott.

– Úgy gondoltuk, hogy elmegyünk Edgware-be, és elmondjuk a hírt Louise szüleinek is.

– Arra ráértek holnap is. Ott az egész hétvége. Olyan ritkán látlak, és szeretném jobban megismerni Louise-t.

A lány tudta, hogy gyávaság a részéről, de megragadta az alkalmat, hogy késleltesse az elkerülhetetlen konfrontációt a szüleivel, így aztán maradtak vasárnap reggelig, és csak reggeli után indultak tovább.

A szülei épp akkor értek vissza a lelkészlakba a templomból.

– Igazán vehetted volna a fáradságot, hogy időben érkezz, és részt vegyél a reggeli szertartáson – szólalt meg az apja.

– Sajnálom, tiszteletes – vágott bele Tony, Louise-nak alkalma sem volt szólni, mert éppen az édesanyját ölelgette.

Henry végigmérte Tonyt.

– Maga kicsoda?

– A nevem Tony Walsh, a lánya barátja. Találkoztunk, amikor ellátogatott Cottleshambe, ha emlékszik.

– Így lett volna?

– Több mint barát, édesapa – szólalt meg Louise, a gyűrűs ujját mutatva neki. – Jegyben járunk.

– Jegyben? Mégis mióta?

– Mióta Tony megkérte a kezemet múlt héten, én pedig igent mondtam.

– A szüleid beleegyezése nélkül? Mivé lesz a világ?

– Nincs szükségem a beleegyezésedre, nagykorú vagyok.

– Az évek nem tesznek feltétlenül bölccsé. Szeretnék többet tudni erről a fiatalemberről.

– Természetesen – mondta Tony, és megszorította Louise kezét, hogy biztosítsa róla, minden rendben lesz. – Szívesen válaszolok minden kérdésére.

– Fel kell tennem az ebédet – jelentette ki Faith, és eltűnt a konyhában Louise-szal a nyomában.

– Ugye örülsz, anya? – tette fel a kérdést a lány, amint az anyja nekiállt megpucolni a zöldségeket. Egy kis darab marhahús már bent volt a sütőben.

– Hogyne örülnék, drágám. Nagyon helyes fiú.

Louise a kezébe vett egy kést, és felvágott egy káposztát a konyhaasztalon, amelyet sok minden mással egyetemben Jenny küldött vele. A zöldségekhez vidéken könnyebb volt hozzájutni, mint a városban.

– Bizony, és kedves is, meg figyelmes. Majdnem mindenről ugyanúgy gondolkodunk. És nagyon szeretem őt.

– Nagyon örülök, de bárcsak szóltatok volna, hogy jöttök! Szinte minden húsjegyemet felhasználtam, hogy megvegyem ezt a darab marhát, mert apád úgy odavan a vasárnapi sültjéért, de olyan kicsike, nem biztos, hogy négyünknek is elég.

– Ne is törődj vele, anya, biztosan megleszünk. Nekem nem kell hús, elég csak a szósz meg a Yorkshire-puding. Annyira finom a pudingod és a szószod! – Egy pillanatra megállt. – Kíváncsi lennék, miről beszélnek.

– Semmi kétségem afelől, hogy apád alaposan megszorongatja a fiatalembert néhány, a kilátásaira vonatkozó kérdéssel. Remélem, nem bánja nagyon.

– Nem, figyelmeztettem, hogy ez előfordulhat, és ő elfogadta, hogy ennek így is kell lennie.

– Eldöntöttétek már, mikor tartjátok az esküvőt? Felteszem, apád akarja majd celebrálni.

– Nem mostanában, az biztos. Háború van, és Tony csatlakozott a légierőhöz. Bármelyik nap megérkezhet a behívója, ezért várnunk kell egy keveset. Így lesz időnk spórolni rá.

Louise visszament a nappaliba, ahol az apja magához mérten kedélyes hangulatban épp egy üveg sherryt nyitott fel az ünnepléshez. A lány felszabadultan sóhajtott egyet. Hogy Tony miként érte ezt el, arról fogalma sem volt, de most már biztosan tudta, hogy kincset ér a fiú. Ő lesz a pajzsa elnyomó apjával szemben, és ezért még jobban szerette őt.

– Féltem, hogy talán összetűzésbe kerülsz vele – szólalt meg a vonaton visszafelé Cottleshambe. – Hogy sikerült meggyőznöd apámat?

– Úgy, hogy ugyanolyan nyugodt maradtam, mint ő. Nem vagyok benne biztos, hogy elég jónak tart a lányához, de legalább belenyugodott a megváltoztathatatlanba – nevetett. – Biztosítottam, hogy rendes, templomba járó keresztény vagyok.

– Tony, de hát ez hazugság!

– Nem, nem az. Elmegyek a templomba húsvétkor és karácsonykor. Meg persze esküvőkre és temetésekre is.

– Az nem számít. Nem ezt mondtad neki, ugye?

– Nem, persze hogy nem. Nézd, kedvesem, nem hiszem, hogy ez az álháború sokáig ilyen marad. Hamarosan kitör a valódi, és akkor mindannyiunk élete megváltozik majd. Nem hinném, hogy akkor túl sokat kell majd aggódnunk az apád maradisága miatt.

– Jaj, Tony, úgy örülök, hogy vagy nekem!

– Én pedig annak, hogy te vagy nekem.

Tony jóslata hamar beigazolódott. A következő hónapban, miután befejezte Lengyelország megszállását, Hitler lerohanta Norvégiát, majd Dániát, látszólag azért, hogy megvédje ezen országok semlegességét egy francia–brit invázióval szemben. A szövetségesek Norvégia segítségére siettek, de vissza kellett vonulniuk, mert kétségbeejtőbb problémákkal kellett szembenézniük Európa többi részén. Hitler fittyet hányva Belgium és Hollandia semlegességére, tankokat és tüzérséget küldött mindkét országba, majd Franciaországba is. Május végére a Brit Expedíciós Haderőt, amely az úgynevezett furcsa háború teljes ideje alatt Franciaországban tartózkodott, egészen Dunkerque-ig szorították vissza. Háromszáznyolcezer főt evakuáltak, többek közt civil sétahajók felhasználásával, amelyek a haditengerészet segítségére siettek. Csakhogy az összes fegyvert, lőszert és felszerelést hátra kellett hagyniuk.

Kétségtelenül hatalmas katonai katasztrófa volt, de a kimenekítést mindenki csodának tartotta. Winston Churchill – ekkorra már miniszterelnök – kijelentette, hogy a háborút nem lehet meneküléssel megnyerni, és ellenállásának tanúságaként megígérte, hogy az ország minden eszközzel védekezni fog, és sosem adja meg magát. Június 22-én Franciaország fegyverszüneti egyezményt írt alá Németországgal. Mindenki tudta, hogy innentől kezdve a Brit-szigetek a következő pont Hitler listáján, és az ország felkészült az invázióra. Churchill úgy fogalmazott: „Közeleg az angliai csata.”