Peter Swanson

EGY GYILKOSSÁG ÁRA

Peter Swanson

EGY

GYILKOSSÁG

ÁRA

A mű eredeti címe

The Kind Worth Killing

Copyright © 2015 by Peter Swanson

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 643 939 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Elizabeth Ellis Swansonnak, az édesanyámnak

I.

A REPÜLŐTÉRI BÁROK

SZABÁLYAI

1. fejezet

Ted

– Hát szia!

Ránéztem a mellettem álló bárszék támláján nyugvó fehér, szeplős kézre a londoni Heathrow repülőtér business várójában, aztán felpillantottam az idegen női arcra.

– Találkoztunk már? – kérdeztem. Nem tűnt ismerősnek, de az amerikai akcentusával, a kikeményített fehér blúzával meg a térdcsizmába bújtatott, alakformáló farmerjával pont úgy nézett ki, mint a feleségem borzalmas barátnői.

– Nem, bocs. Csak az italodat csodáltam. Szabad? – Feltornázta a hosszú, formás testét a bőrpárnás forgószékre, a táskáját a bárpultra tette. – Martini? – kérdezte az előttem álló pohárra bökve.

– Az – feleltem.

Intett a csaposnak, egy tüsihajú, csupasz állú tininek, és kért egy martinit két olívával. Amikor megérkezett az itala, megemelte a poharát. Az enyémben még maradt egy korty, úgyhogy tósztot mondtam: – A nemzetközi utazások elleni oltásra.

– Erre iszom.

Felhörpintettem a martinimat, és kértem még egyet. A lány megmondta a nevét, de azonnal elfelejtettem. Én is bemutatkoztam, bár csak annyit mondtam, hogy Ted, a Seversont nem tettem hozzá, legalábbis akkor még nem. Csak ücsörögtünk a váró túl puha székein a túl erős fényben, iszogattunk, néha mondtunk valamit, megállapítottuk, hogy mindketten ugyanarra a közvetlen bostoni járatra várunk, ami a Logan repülőtérre megy. Aztán a lány kivett a táskájából egy vékony, papírfedeles regényt, és olvasni kezdett, így jól megnézhettem magamnak. Gyönyörű volt: a haja hosszú és vörös, a szeme olyan világos zöldeskék, mint a trópusi vizek, a bőre pedig majdnem olyan halvány, szinte kékesfehér, mint a sovány tej. Ha egy ilyen nő leül melléd a kedvenc söröződben, és megdicséri az italodat, biztos lehetsz benne, hogy meg fog változni az életed. A repülőtéri bárokban azonban más szabályok uralkodnak, itt téged meg az ivócimbidet hamarosan az ellenkező irányba repít el szélsebesen a gépetek. Igaz ugyan, hogy ez a nő szintén Boston felé tartott, én azonban még mindig alig láttam a dühtől a feleségem miatt. Másra sem tudtam gondolni az egyhetes angliai tartózkodásom alatt, alig ettem, alig aludtam.

A hangosbemondón bejelentettek valamit, amiből összesen két szót lehetett érteni: „Boston” és „késik”. A hátulról megvilágított likőrös polc feletti kijelzőre pillantottam, és néztem, ahogy a gépem indulási idejét egy órával későbbre állítják.

– Ideje kérni még egy kört – állapítottam meg. – Ezt most én állom.

– Miért is ne? – felelte a nő, becsukta a könyvét, és címlappal felfelé letette a pultra, a táskája mellé. Patricia Highsmith: Kétarcú január.

– Milyen a könyv?

– Nem Highsmith legjobb írása.

– Nincs rosszabb, mint egy pocsék könyv és egy hosszú járatkésés.

– Te mit olvasol? – kérdezte.

– Újságot. Nem igazán szeretem a könyveket.

– És akkor mit csinálsz a repülőgépen?

– Martinit iszom. És gyilkosságokat tervezek.

– Érdekes. – Most mosolyodott el először. Ahogy széthúzta a száját, egy kis gödröcske jelent meg a felső ajka és az orra között, kivillantak a tökéletes fogai és a rózsaszín ínye. Eltöprengtem, mennyi idős lehet. Amikor leült mellém, arra gondoltam, hogy valószínűleg velem egyidős, a harmincas évei közepén jár, de a mosolya meg a halovány szeplők az orrnyergén fiatalabbnak sejtették. Talán huszonnyolc. Mint a feleségem.

– És persze dolgozom is repülés közben – tettem hozzá.

– Mit dolgozol?

Előadtam a rövidített verziót, vagyis hogy induló internetes vállalkozásokat pénzelek, és segítem őket a tanácsaimmal. Azt nem tettem hozzá, mivel keresem a legtöbbet: mihelyst ezek a cégek elkezdenek jól teljesíteni, gyorsan eladom őket. Azt is elhallgattam, hogy igazából nem is kellene dolgoznom, mivel a kilencvenes évek végén azon kisszámú dotkom cégek közé tartoztam, akiknek sikerült lelépniük (és kivenniük a lóvét), mielőtt a piac összeomlott. Csak azért hallgattam el mindezt, mert nem akartam beszélni róla, nem pedig azért, mert attól féltem, hogy zavarná az új ismerősömet, vagy utána már nem érdeklődne irántam. Sosem éreztem úgy, hogy elnézést kellene kérnem a vagyonomért.

– Na és te hol dolgozol? – kérdeztem.

– A Winslow-i Egyetemen. Levéltáros vagyok.

Winslow zöldövezeti kertváros Bostontól harminc kilométerre nyugatra, az egyetemére kizárólag lányok járhattak. Megkérdeztem, mit csinál egy levéltáros, mire ő, gondolom, előadta a saját rövidített verzióját a munkájáról: iskolai dokumentumokat gyűjt és iktat.

– És Winslow-ban is laksz? – kérdeztem.

– Igen.

– Férjnél vagy?

– Nem. Te nős vagy?

Láttam, hogy a kérdés közben egy kicsit megrezzen a szeme, mintha gyűrűt keresne a bal kezemen.

– Sajnos igen – feleltem. Aztán felemeltem a tenyerem, hogy lássa az üres gyűrűsujjamat. – És nem, nem szoktam levenni a jegygyűrűmet a reptéri bárokban arra az esetre, ha leülne mellém egy olyan nő, mint te. Nincs gyűrűm. Nem bírom elviselni az ujjamon.

– És miért sajnos? – kérdezte.

– Hosszú történet.

– Késik a gépünk.

– Tényleg hallani akarod a szánalmas életem történetét?

– Hogy is mondhatnék erre nemet?

– Ha belekezdek, szükségem lesz még egyre. – Felemeltem az üres poharamat. – Te kérsz?

– Nem, kösz. Kettő a maximumom. – A fogaival lehúzta az egyik olívát a fogpiszkálóról, és ráharapott. Egy futó pillanatra kivillant a nyelve rózsaszín hegye.

– Én mindig azt mondom, hogy két martini sok, három kevés.

– Ez vicces. Ezt mondta James Thurber is, nem?

– Sosem hallottam – feleltem vigyorogva, bár kicsit zavarba jöttem, amiért a sajátomként próbáltam elhinteni egy híres mondást. A pultos hirtelen előttem termett, én pedig rendeltem még egy italt. A szám körül már kellemesen elzsibbadt a bőr, mint általában a martinitól. Éreztem, az a veszély fenyeget, hogy lerészegedem, és túl sokat fecsegek, de itt végül is a repülőtéri bárok szabályai érvényesek, és bár az útitársnőm csak harminc kilométerre lakott tőlem, máris elfelejtettem a nevét, ráadásul tudtam, hogy valószínűleg úgysem találkozunk többé. Jólesett beszélgetni és iszogatni egy idegennel. Már attól is enyhült a dühöm, hogy hangosan beszélhettem róla.

Így hát elmeséltem a történetemet. Elmondtam, hogy három éve vagyunk házasok Mirandával, és Bostonban élünk. Beszéltem neki arról a szeptemberi hétről Maine állam déli tengerpartján, a Kennewick Hotelban, amikor úgy beleszerettünk a helybe, hogy vettünk egy nevetségesen drága vízparti telket. A feleségem, aki valami művészetek és társadalmi cselekvés nevű szakon diplomázott, úgy döntött, hogy megvan a kellő szakértelme ahhoz, hogy besegítsen az építész cégnek a ház megtervezésében. Az ideje nagy részét így mostanában Kennewickben tölti, ahol együtt dolgozik egy Brad Daggett nevű kivitelezővel.

– És ő meg Brad...? – kérdezte a lány, miután a második olívát is a szájába dugta.

– Aha.

– Tuti?

Belementem a részletekbe. Elmondtam, hogy Miranda ráunt a közös bostoni életünkre. A házasságunk első évében belevetette magát a homokkőből épült South End-i házunk felújításába. Aztán kapott egy részidős állást egy barátnője galériájában a művésznegyedben, de én már akkor éreztem, hogy kezd ellaposodni a kapcsolatunk. Már az ebéd közepére kifogytunk a beszédtémákból, és elkezdtünk különböző időben lefeküdni. Ami még fontosabb: kiestünk abból a szerepből, ami a kapcsolatunk elején meghatározott minket. Eleinte én voltam a gazdag üzletember, aki bevezette őt a drága borok és jótékonysági gálák világába, ő meg a bohém művész, aki thai tengerpartokra foglalt utazást, és szeretett olcsó lebujokban mulatni. Tudom, hogy ez így közhelyesen hangzik, de működött. Minden szinten passzoltunk egymáshoz. Még azt is élveztem, hogy bár általánosságban véve jóképűnek tartom magam, még csak rám sem nézett senki, ha együtt voltunk. Hosszú lába van, hatalmas melle, szív alakú arca és telt ajka. Az eredetileg sötétbarna haját mindig feketére festi. A frizurája szándékosan zilált, ami olyan benyomást kelt, mintha most lépett volna ki az ágyból. A bőre hibátlan, sminkre nincs szüksége, bár sosem hagyja el a házat anélkül, hogy legalább a szemét kihúzta volna. Láttam, ahogy a férfiak megnézik a bárokban és az éttermekben. Talán csak képzelődtem, de úgy tűnt, éhes, állatias pillantásokat vetettek rá. Ilyenkor örültem, hogy manapság már nem divat fegyvert hordani.

A kennewicki út ötlete spontán jött, mert Miranda panaszkodott, hogy már egy éve nem voltunk sehol kettesben. Szeptember harmadik hetében indultunk. Az első pár nap meleg volt, egyetlen felhőt sem láttunk az égen, szerdán azonban esőt hozott a szél Kanadából, és a szálláson kellett maradnunk. Nem volt más választásunk, kénytelenek voltunk sört inni és homárt enni a hotel alagsori bárjában. A vihar utáni napokban a levegő lehűlt, és száraz lett, a fények elszürkültek, tovább tartott az alkonyat. Vásároltunk egy-egy pulóvert, és elindultunk felfedezni a majdnem két kilométer hosszú sziklás ösvényt, amely a hotel északi végéből indult, és az Atlanti-óceán öbleinek sziklás partja mentén kanyargott. A levegőt nemrégiben még elnehezítette a pára és a naptej szaga, mostanra azonban csípős és sós lett. Mindketten beleszerettünk a helybe, olyannyira, hogy mikor találtunk egy csipkebogyóbokrokkal teli, eladó telket az ösvény végén, a szirten, felhívtam a táblára kiírt telefonszámot, és azonnal ajánlatot tettem rá.

Egy év múlva a csipkebogyóbokrok eltűntek, kiásták az alapokat, és majdnem teljesen felhúzták a nyolc hálószobás házunkat. Egy tagbaszakadt, dús fekete hajú, kecskeszakállas, görbe orrú, elvált férfit alkalmaztuk kivitelezőnek, akit Brad Daggettnek hívtak. Miközben én Bostonban töltöttem a hétköznapokat, és a műszaki egyetem friss diplomásaival konzultáltam az általuk írt blogalapú keresőprogramról, Miranda egyre több időt töltött Kennewickben. Kivett egy szobát a hotelban, hogy felügyelhesse a házon végzett munkálatokat, mániákusan ellenőrzött minden csempét és szerelvényt.

Szeptember elején úgy döntöttem, hogy meglepem. Amikor ráhajtottam az I-95-ös útra, Bostontól északra, küldtem neki egy üzenetet. Nem sokkal dél után érkeztem meg Kennewickbe, és bementem a hotelba, hogy megkeressem. Azt mondták, már reggel elment.

Átmentem a telekre, és leparkoltam a kavicsos kocsibejárón Brad Ford pickupja mögött. Mellette ott állt Miranda kék Mini Coopere. Már hetek óta nem jártam itt, és örömmel láttam, mennyit haladt az építkezés. Betették az összes ablakot, és megérkeztek a kék homokkő járólapok, amelyeket én választottam ki a süllyesztett kertbe. Megkerültem a házat. A hátsó falon az emeleti hálószobák erkélyei sorakoztak, a földszintről árnyékos terasz vezetett az óriási, zárt, köves udvarra. Mellette egy szögletes gödör hevert: a leendő medence. Miközben felfelé gyalogoltam a kőlépcsőkön, megláttam Bradet és Mirandát a magas, óceánra néző konyhaablakok mögött. Be akartam kopogni az üvegen, hogy köszönjek nekik, de valami megakadályozott benne. Mindketten a nemrégiben beszerelt kvarcpultnak dőltek, és kibámultak az ablakon a Kennewicki-öböl felé. Brad cigarettázott, én pedig néztem, amint belepöcköli a hamut a kávéscsészéjébe.

Valójában Miranda miatt torpantam meg. Volt valami a testtartásában, abban, ahogy a pultnak dőlt, és a férfi széles válla felé hajolt. Tökéletesen nyugodtnak tűnt. Néztem, amint lazán felemeli a kezét, Brad pedig odacsúsztatja a cigarettát az ujjai közé. Miranda nagyot szívott bele, aztán visszaadta. Egyikőjük sem pillantott a másikra, és akkor már tudtam, hogy nemcsak lefekszenek egymással, de valószínűleg szerelmesek is.

Nem dühöt vagy szomorúságot éreztem, hanem rémületet: féltem, észreveszik, hogy ott állok a kövezett udvarban, és kilesem ezt az intim pillanatot. Visszamentem a főbejárathoz, átgyalogoltam a teraszon, kinyitottam az üvegajtót, és bekiáltottam a visszhangos házba:

– Hahó!

– Itt vagyunk! – kiáltott vissza Miranda, én pedig beléptem a konyhába.

Kicsit távolabb húzódtak egymástól, de nem nagyon. Brad épp elnyomta a cigijét a kávéscsészében.

– Teddy, micsoda meglepetés! – mondta Miranda. Egyedül ő hívott így, viccből adta nekem ezt a becenevet, mivel egyáltalán nem illett hozzám.

– Szia, Ted! – köszönt Brad. – Eddig hogy tetszik a ház?

Miranda kijött a pult mögül, és adott egy puszit a szám sarkára. Éreztem rajta a drága sampon és a Marlboro szagát.

– Jól néz ki. Megérkeztek a járólapjaim.

Miranda felnevetett.

– Hagyjuk, hogy kiválasszon valamit, őt pedig nem is érdekli más!

Brad is kilépett a pult mögül, kezet fogtunk. Hatalmas, bütykös mancsa volt, a tenyere meleg és száraz.

– Akarod látni a többit is?

Miközben körbevezettek, és Brad az építőanyagokról beszélt, Miranda pedig azt magyarázta el, hová milyen bútor kerül, kezdtem átértékelni a látottakat. Egyikük sem látszott idegesnek a jelenlétemben. Talán olyan jól összebarátkoztak, hogy nem bánják, ha összeér a válluk, és szívesen megosztoznak egy cigin. Miranda mindig is olyan ölelkezős-puszilkodós lány volt, kart karba öltve járkált a barátnőivel, üdvözléskor meg távozáskor szájra puszit adott a férfi barátainknak. Még az is eszembe jutott, hogy paranoiás vagyok.

Miután körbevezettek, Miranda meg én visszamentünk kocsival a Kennewick Hotelba, és megebédeltünk az alagsorban található bárban, a Liveryben. Mindketten borsos tőkehalas szendvicset ettünk, én megittam két whiskyt szódával.

– Brad visszaszoktatott a dohányzásra? – kérdeztem. Hazugságon akartam fogni, hogy lássam, hogy reagál.

– Mi? – kérdezett vissza a homlokát ráncolva.

– Kicsit cigiszagod volt. Még a házban.

– Elszívtam egy-két slukkot. Nem szoktam vissza, Teddy.

– Nem mintha zavarna. Csak eszembe jutott.

– El tudod hinni, hogy majdnem kész a ház? – kérdezte, miközben belemártotta az egyik sült krumpliját a ketchupomba.

Egy darabig a házról beszélgettünk, és a végén már abban is kételkedtem, hogy tényleg azt láttam, amit. Nem úgy viselkedett, mint akinek bűntudata van.

– Maradsz a hétvégére? – kérdezte.

– Nem, csak beugrottam. Ma este Mark LaFrance-szel kell vacsoráznom.

– Mondd le, és maradj! Holnapra szép időt mondanak.

– Mark kifejezetten ezért repült ide. És még elő kell készítenem pár kimutatást.

Eredetileg úgy terveztem, hogy Maine-ben töltöm a délutánt, és reméltem, hogy pihenhetek egy nagyot Miranda hotelszobájában. Miután azonban láttam, hogyan édelegnek Braddel az én pénzemből épített, méregdrága konyhában, meggondoltam magam. Más ötletem támadt. Ebéd után visszavittem Mirandát a telekre, a kocsijához. Ám ahelyett, hogy egyenesen az I-95-ösre mentem volna, délnek fordultam, és felhajtottam az 1-esre Kittery és a fél kilométer hosszú üzletsor felé. Megálltam egy szabadidő-ruházati boltnál, amely mellett már számtalanszor elhajtottam, de soha nem mentem még be. Úgy tizenöt perc leforgása alatt majdnem ötszáz dollárt költöttem egy vízálló, terepszínű nadrágra, egy szürke, kapucnis esőkabátra, egy óriási napszemüvegre meg egy jó minőségű látcsőre. Bevittem a szerzeményeimet a lakberendezési outlet túloldalán álló nyilvános vécébe, és átöltöztem. A kapucninak meg a szemüvegnek hála úgy éreztem, senki sem ismerne fel. Legalábbis messziről. Kocsiba ültem, visszafordultam észak felé, aztán megálltam a Kennewicki-öböl nyilvános parkolójában, a terepjárómat bepréseltem két pickup közé. Tudtam, hogy se Miranda, se Brad nem fog idejönni, de attól még nem akartam könnyen észrevehető helyen hagyni a kocsimat.

A szél elcsendesedett, a szürke égbolton alacsonyan lógtak a felhők, a levegő párás lett a meleg, lassú szemerkéléstől. Végigsétáltam a tengerpart vizes homokján, aztán átmásztam a laza kőhalmokon és palás agyagon a sziklás ösvény elejére. Óvatosan lépegettem, a szememet a kikövezett úton tartottam, ugyanis csúszóssá vált az esőtől, és helyenként gyökerek bukkantak fel belőle; közben ügyet sem vetettem a jobbomon hömpölygő Atlanti-óceánra. Az út kövei közül pár már teljesen szétmállott, a turistákat egy kopott tábla figyelmeztette a veszélyre. Érthető módon nem sokan sétálgattak errefelé, aznap délután mindössze egyvalakivel találkoztam: egy farmert viselő tinilánnyal, akinek olyan szaga volt, mintha épp most szívott volna el egy füves cigit. Nem szóltunk egymáshoz, nem is néztünk egymásra.

Az ösvény utolsó szakaszában végigsétáltam a düledező cementfal mellett, amely egy kőkunyhó telkének a határát jelölte: ez volt az utolsó ház a fél kilométer hosszú, elvadult föld előtt, amely a mi telkünkkel határos. Az útnak ez a része levezetett a tengerszintre, aztán egy kis ideig a sziklás tengerparton folytatódott tengerifű és összetört bóják között, majd meredeken kanyargott felfelé pár lucfenyő mellett. Egyre jobban esett; levettem a vizes napszemüvegemet. Nem sok esélye volt, hogy akár Miranda, akár Brad kint legyen az udvaron, én pedig azt terveztem, hogy egészen a megtisztított terület határáig elmegyek, aztán elrejtőzöm az elvadult bozótosban, a kaptató aljában. Ha valamelyikük kinéz, és meglát a távcsövemmel, azt fogják hinni, azért jöttem, hogy madarakat figyeljek meg. Ha pedig valaki közeledik felém, gyorsan visszavonulhatok az ösvényre.

Amikor megláttam a házat a letarolt földön, újból megállapítottam, hogy a hátsó homlokzat – amely az óceánra néz – stílusában épp ellentéte az utcafrontnak. A ház eleje kőburkolatot kapott, apró ablakok meg erőteljesen ívelt, magas, sötét faajtók voltak rajta. Hátul ezzel szemben bézs színűre festett fa borította a falat, az egyforma ablakok és erkélyek miatt innen nézve egy közepes méretű hotelra emlékeztetett. „Sok barátom van” – felelte Miranda arra a kérdésemre, hogy miért van szükség hét vendégszobára a házban, aztán olyan pillantást vetett rám, mintha azt kérdeztem volna, miért kell bevezetni a vizet.

Találtam egy jó helyet egy satnya lucfenyő alatt, amely úgy meggörbült és kicsavarodott, mint egy bonszai. Lehasaltam a nedves földön, és addig matattam a távcsövemmel, míg ki nem élesedett előttem a ház. Úgy ötven méterre lehettem tőle, gond nélkül beláttam az ablakokon. Végigpásztáztam a földszintet, de semmi mozgást nem észleltem. Aztán az emeleten is végignéztem. Semmi. Szünetet tartottam, puszta szemmel figyeltem a házat, azt kívántam, bár látnám a bejárat előtti parkolókat. Abban sem voltam biztos, hogy van valaki odabent, habár amikor kiraktam Mirandát, Daggett pickupja még ott állt.

Pár évvel korábban horgászni mentem egy kollégámmal, egy másik dotkom spekulánssal, egyben a legjobb nyílt vízi horgásszal, akit valaha is ismertem. Egyszerűen kibámult az óceán felszínére, és tudta, hol vannak a halak. Azt mondta, az a titka, hogy ellazítja a szemét, így egyszerre lát mindent a látókörén belül, és észreveszi, ha valami megrezzen, megzavarja a víz felszínét. Akkor én is kipróbáltam ezt a trükköt, de csak tompa fejfájást kaptam tőle. Most viszont, miután teljesen eredménytelenül még egyszer végignéztem a házon a távcsővel, úgy döntöttem, megpróbálkozom a módszerével. Hagytam, hogy minden összefolyjon a szemem előtt, és vártam, hogy valami mozgás magára vonja a figyelmemet. Alig egy perce koncentráltam így, mikor megláttam valamit a leendő nappali magas ablakában, a ház északi végében. Felemeltem a távcsövet, és oda fókuszáltam: Brad és Miranda épp akkor lépett be. Elég tisztán láttam őket, a lenyugvó délutáni nap pont jó szögben érte az ablakot, anélkül világította meg a szobabelsőt, hogy elvakított volna. Néztem, amint Brad odalépett a rögtönzött asztal mellé, amelyet az ácsok állítottak fel. Felemelt egy fát, talán a mennyezeti burkolat egy darabkáját, végighúzta az ujját az egyik rovátkán, aztán odanyújtotta a feleségemnek, aki követte a példáját. Láttam, hogy Brad ajka mozog, Miranda pedig minden szavára bólogat.

Egy futó pillanatig nevetségesnek éreztem magam: a paranoiás férj terepszínű ruhába öltözött, és a felesége meg a kivitelező után kémkedik. Ekkor azonban Brad letette a burkolatdarabot, Miranda pedig a karjába simult, hátradöntötte a fejét, és szájon csókolta. A férfi végigsimította a testét az egyik hatalmas kezével, a csípőjénél fogva magához húzta, a másikkal pedig belemarkolt a kócos hajába. Tudtam, hogy eleget láttam, és abba kellene hagynom, de képtelen voltam levenni róluk a szemem. Legalább tíz percig néztem őket, figyeltem, amint Brad az asztalra dönti a feleségemet, felemeli a sötétlila szoknyáját, lehúzza a picike, fehér bugyiját, és hátulról magáévá teszi. Miranda ügyesen elhelyezkedett az asztalon, egyik kezével a szélébe markolt, a másikat a saját lábai közé dugta, hogy segítse a behatolást. Nyilván nem először csinálták.

Távolabb csúsztam, és felültem. Amikor visszatértem az ösvényre, hátrahajtottam a kapucnimat, és kihánytam az ebédet egy sötét, szél borzolta pocsolyába.

– Mikor történt mindez? – kérdezte az útitársnőm, amikor a történet végére értem.

– Bő egy hete.

Pislantott egyet, aztán az alsó ajkába harapott. A szemhéja olyan világos volt, mint a selyempapír.

– És most mihez kezdesz? – kérdezte.

Egész héten én is ezt kérdezgettem magamtól.

– Legszívesebben megölném a feleségemet. – Mosolyra húztam a martinitól elzsibbadt számat, és próbáltam kicsit rákacsintani, nehogy komolyan vegye, amit mondok, az ő arca viszont meg sem rezdült. Felvonta a szemöldökét.

– Szerintem jó ötlet – felelte, én pedig vártam valami jelet, ami elárulja, hogy csak viccelt, de semmi ilyesmit nem láttam. Rezzenéstelenül nézett rám. Rábámultam, most jöttem csak rá, hogy sokkal szebb, mint amilyennek eredetileg gondoltam. Légies szépség volt, időtlen, mintha egy reneszánsz festményről lépett volna le. Teljesen más, mint a feleségem, aki úgy nézett ki, mintha egy ötvenes évekbeli ponyvaregény borítóján szerepelne. Már épp felelni akartam, amikor a lány felkapta a fejét, és a hangosbemondó tompa hangját figyelte.

Bejelentették, hogy kezdődik a beszállás a bostoni járatra.

2. fejezet

Lily

Azon a nyáron, amikor tizennégy éves lettem, anyám felajánlotta egy Chet nevű festőnek, hogy lakjon nálunk. Nem emlékszem a vezetéknevére, az is lehet, hogy soha nem is tudtam. Egyszerűen beköltözött az anyám műhelye feletti kis apartmanba. Sötét, vastag keretes szemüveget viselt, a bozontos szakállát majdnem mindig festék pettyezte, és olyan szag áradt belőle, mint a túlérett gyümölcsöké. Emlékszem, mikor bemutattak minket egymásnak, a mellkasomra hullott a pillantása. Forró nyár volt, rövid farmernadrágot és trikót viseltem. A mellem alig volt nagyobb egy szúnyogcsípésnél, de ő akkor sem vette le róla a szemét.

– Szia, Lily! – mondta. – Szólíts Chet bácsinak!

– Miért? A nagybátyám vagy?

Elengedte a kezem, és felnevetett, olyan fröcsögő hangot adott ki, mint egy döglődő motor:

– Hát, máris családtagnak érzem itt magam, ahogy a szüleid bánnak velem. Egész nyáron festhetek, haver! Hihetetlen.

Szó nélkül otthagytam.

Nem ő volt az egyetlen idegen a házban azon a nyáron. Tulajdonképpen mindig több vendég lakott a Monk’sban, különösen nyáron, amikor a szüleim tanári feladatai megcsappantak, így volt idejük arra koncentrálni, amit igazán szerettek: az ivászatra és a házasságtörésre. Ezt nem azért mondom, hogy tragikusnak tüntessem fel a gyerekkoromat, hanem mert ez az igazság. Azon a nyáron, Chet nyarán, egymást váltották nálunk az élősködők: a végzett hallgatók, a korábbi és a jelenlegi szeretők úgy jöttek, mint molylepke a villogó lámpafényre. És ők még csak a bentlakó vendégek voltak. A szüleim, mint mindig, akkor is folyton bulikat szerveztek, én pedig az ágyamból hallgathattam a felcsapó és elhaló robajokat a hálószobám falain keresztül. Ismerős hangok voltak: kitörő nevetéssel, disszonáns dzsesszel és a szúnyoghálós ajtó nyitogatásával kezdődtek, aztán kora hajnalban végződtek kiabálással, néha zokogással és minden esetben a hálószobaajtók csapkodásával.

Chet más állatfajhoz tartozott, mint a szokásos bentlakóink. Anyám mindig úgy emlegette, mint „külsős művészt”, ami – gondolom – azt jelentette, hogy nem az ő egyetemén dolgozott vagy tanult. Emlékszem, apám így beszélt róla: „Az a hajléktalan degenerált, akit anyád befogadott nyárra. Kerüld el, Lily, szerintem leprás. És isten tudja, mi lakik a szakállában!” Nem hiszem, hogy őszinte tanács volt ez apám részéről – anyám ugyanis hallótávolságon belül tartózkodott, és egyenesen neki szánta –, később mégis igaznak bizonyult, amit mondott.

Minden időmet a Monk’sban töltöttem. Ezt a nevet az apám adta annak a nagy alapterületű, rohadó, százéves viktoriánus kúriának, amely Connecticut egyik erdejének mélyén állt egyórányi kocsiútra New Yorktól. David Kintner, az apám, angol regényíró volt, aki a pénze nagy részét az első és legsikeresebb könyve filmadaptációjából szerezte, a bentlakásos iskolában játszódó szexbohózatból, amely rövid időre nagy szenzációt keltett a hatvanas évek végén. Vendégíróként, ösztöndíjjal jött Amerikába a Shepaugi Egyetemre, és itt is maradt, ugyanis megismerkedett Sharon Hendersonnal, az anyámmal, az absztrakt expresszionistával, aki professzori kinevezést kapott az iskola művészeti tanszékén. Együtt vették a Monk’sot. Amikor a fogantatásom évében megvásárolták az ingatlant, még nem volt neve, apám azonban – aki azzal indokolta a hat hálószobát, hogy kreatív és intelligens vendégeket (fiatal nőket) akart meghívni – arra gondolt, hogy szívesen nevezné el Virginia és Leonard Woolf közös otthona után. Egyben Thelonious Monkra, a kedvenc zenészére is utalt ezzel a névvel.

A Monk’s több furcsasággal is büszkélkedhetett, köztük pár használaton kívüli napelemmel, amelyeket belepett a repkény, egy moziszobával, amelyben egy régi filmvetítő gép állt, egy sárpadlós borospincével meg egy kis babszem alakú úszómedencével a hátsó udvarban, amelyet csak ritkán tisztítottak meg. A medence az évek folyamán poshadt tavacskává alakult át, az alján és az oldalán elszaporodtak az algák, a felszínét állandóan rohadó levelek fedték, a sosem használt szűrőjét pedig eltömítették a felpuffadt egér- és mókustetemek. Annak a nyárnak az elején úgy döntöttem, hogy kitisztítom a félig töltött medencét, így egy langyos, júniusi napon lehúztam róla a penésztől megfeketedett ponyvát, egy lepkefogó hálóval lehalásztam a víz felszínéről a leveleket, aztán a slaggal teletöltöttem. Mindkét szülőmet külön megkértem, hogy mikor legközelebb vásárolni mennek, hozzanak vegyszereket a medencébe. Anyám erre azt felelte: „Nem akarom, hogy az én drága kislányom egész nyáron mindenféle vegyszerekben úszkáljon!” Apám megígérte, hogy elugrik értük a boltba, de láttam, hogy még be sem fejeztük a beszélgetést, máris elfeledkezett róla.

Ennek ellenére a nyár első felében lejártam úszni a medencéhez, azt mondogattam magamnak, hogy így legalább csak az enyém. A vize bezöldült, az alja és az oldala csúszós lett a fekete algától. Úgy tettem, mintha erdei tavacska lenne, egy különleges hely, amiről csak én tudok, meg a barátaim: a teknősök, halak és szitakötők. Szürkületkor úsztam, amikor a tücskök a legerősebben ciripeltek, majdnem túlharsogták a szúnyoghálóval körbevont elülső teraszon kezdődő buli hangjait. Az egyik ilyen alkonyati úszás közben láttam, hogy Chet engem bámul az erdő széléről egy üveggel a kezében.

– Milyen a víz? – kérdezte, amikor rájött, hogy lebukott.

– Nem rossz – feleltem.

– Nem is tudtam, hogy van itt hátul egy medence. – Kilépett a fák mögül a kora esti napfénybe. Festékkel összecsepegtetett fehér overallt viselt. Belekortyolt a sörébe, a szakállára rátapadt a hab.

– Rajtam kívül senki sem használja. A szüleim nem szeretnek úszni. – A mély végében tapostam a vizet, örültem, hogy ennyire zöld és zavaros, mert Chet így nem láthatott a fürdőruhámban.

– Talán később úszom egyet. Nem bánnád?

– Nem érdekel. Azt csinálsz, amit akarsz.

Egy húzásra kiürítette a sörét, és amikor elvette a szájától a dobozt, pukkanó hangot adott ki.

– Hallod, igazából le akarom festeni ezt a medencét. Talán téged is belefestenélek. Ugye megengednéd?

– Nem tudom – feleltem. – Hogy érted?

Nevetett.

– Csak így, téged a medencében, ebben a fényben. Szeretnék egy festményt róla. Általában absztraktban utazom, de ennek a kedvéért... – Elhallgatott, megvakarta a combja belső oldalát. Kicsit várt, aztán megkérdezte: – Tudod, milyen rohadtul szép vagy?

– Nem.

– Az vagy. Gyönyörű lány. Nem kéne ezt mondanom, mert még fiatal vagy, de mivel festő vagyok, megtehetem. Értek a szépséghez, vagy legalábbis úgy teszek, mintha értenék hozzá. – Megint nevetett. – Gondolkozol az ajánlatomon?

– Nem tudom, mennyit fogok még úszni. Elég koszos a víz.

– Hát jó. – Benézett a mögöttem álló fák közé, és lassan bólogatott. – Iszom még egy sört. Te kérsz valamit? – Lelógatta maga mellett az alumíniumdobozt, a hab csöpögött belőle a nyíratlan fűre. – Neked is hozok egyet, ha akarod.

– Nem iszom sört. Még csak tizenhárom éves vagyok.

– Hát jó. – Egy ideig még ácsorgott és nézett, várta, hogy kijövök-e a vízből. A szája enyhén tátva maradt, megint megvakarta a belső combját. Én el sem mozdultam a helyemről, tapostam tovább a vizet, de közben elfordultam, hogy ne kelljen a szemébe néznem.

– Ophelia – mondta szinte magában. – Hát jó. Még egy sör.

Mikor elment, kijöttem a medencéből. Tudtam, hogy ezen a nyáron nem úszom többet, és gyűlöltem Chetet, amiért tönkretette a titkos tavamat. Magamra tekertem a hatalmas strandtörülközőmet, és beszaladtam a házba, az emeleti szobámhoz legközelebb eső fürdőszobába. Fájt a mellkasom, mintha a düh valami lufi lenne, amely egyre nagyobbra fújódik bennem, de csak nem akar kipukkadni. Amikor beértem, sikoltozni kezdtem, elüvöltöttem a legrondább szavakat, amiket ismertem, a hangomat elnyomta a zajos szellőztető és a víz csorgása. Részben dühömben kiabáltam, részben azért, hogy ne fakadjak sírva. Nem sikerült megállnom. Leültem a padlólapra, és addig sírtam, míg már fájt a torkom. Chetre gondoltam, hogy milyen ijesztően bámult, meg a szüleimre. Miért árasztják el az otthonunkat idegenekkel? És miért csak szexőrülteket ismernek? Miután lezuhanyoztam, bementem a szobámba, és megnéztem a meztelen testemet a szekrény tükrében. Egész életemben tudtam, mi az a szex. Az egyik legkorábbi emlékem az, hogy a szüleim egy hatalmas törülközőn csinálják a homokban, valami tengerparti nyaraláson. Én tőlük egy méterre ástam a kis műanyag lapátommal. Emlékszem, meleg almalé volt a cumisüvegemben.

Körbefordultam, és minden szögből megnéztem a testemet, undorított a lábaim közt előbukkanó vörös szőr. Legalább a mellem nem volt különösebben feltűnő, ellentétben Gina barátnőmével, aki szintén a mi utcánkban lakott. Amikor hátrahúztam a vállam, teljesen kilaposodott a mellkasom. Ha az egyik kezem a lábam közé ejtettem, pont úgy néztem ki, mint tízéves koromban: vékony, vörös hajú kislány voltam, a karomat és a tarkómat szeplők borították.

Farmert és pulcsit húztam magamra, bár még mindig tikkasztó volt a hőség, és lementem a földszintre kenni magamnak egy mogyoróvajas kenyeret.

Többé nem úsztam a medencében. Nem tudom, Chet keresett-e még ott. Néha láttam, hogy az apartmanjába vezető lépcső tetején cigarettázik, és a házunkat bámulja. Néha megjelent a konyhánkban is, az anyámmal beszélgetett, általában művészetről. A tekintete ilyenkor megállapodott rajtam, továbbsiklott, majd visszatért hozzám.

Apám azon a nyáron úgy három hétre elutazott. Ez pont az után történt, hogy meglátogatta pár angol barátja, köztük egy fiatal költőnő, Rose. Úgy mutatott be minket egymásnak, hogy: „Rose, ő itt Lily. Lily, ő Rose. Ne versengjetek! Mindketten gyönyörű virágok vagytok.” A vékony, nagy mellű Rose-ból szegfűszeges cigaretta illata áradt, és miközben kezet ráztunk, a fejem tetejét bámulta. Aggódtam, hogy apám eltűnése után Chet gyakrabban átjön majd hozzánk. Helyette azonban egy másik férfi jelent meg, valami orosz neve volt. Kedveltem, mert elhozta a gyönyörű, rövid szőrű blökijét, Gorkijt. Azóta nem volt állat a házban, hogy a cicám, Bess három hónappal korábban elpusztult. Miután az orosz beköltözött, Chet egy időre eltűnt szem elől, én pedig kezdtem biztonságban érezni magam. Aztán egy szombat éjjel bejött a szobámba.

Csak onnan tudtam, hogy szombat van, mert ez volt annak a fontos bulinak a napja, amiről anyám már egy hete beszélt. „Lily, drága, szombaton fürödj meg a bulira!” „Lily, ugye segítesz anyukádnak spenótos pitét sütni a bulira? Annak adsz belőle, akinek csak akarsz.” Furcsa volt, hogy ennyire érdekli ez az este. Folyton bulikat adott, de általában csak az egyetem tanárainak és a diákjainak. Erre az alkalomra azonban New Yorkból is jöttek vendégek, hogy találkozhassanak az orosszal. Apám még mindig utazgatott, anyám pedig ideges volt, a tarkóján égnek állt a rövid haja, olyan gyakran túrt bele. Én a nap nagy részét házon kívül töltöttem, átbandukoltam a fenyőfák között a kedvenc helyemre, a kőfallal határolt rétre, amely egy régóta lakatlan farmházhoz tartozott. Kövekkel dobáltam a fákat, míg meg nem fájdult a karom, aztán egy kis időre ledőltem a puha fűre a fűzfa mellett. A másik családomról álmodoztam, a képzeletbeliről, ahol az unalmas szüleimmel és hét testvéremmel éltem: négy fiúval meg három lánnyal. Meleg volt. Az ajkamon éreztem a sós izzadságot, és miközben ott feküdtem, néztem, hogy sötét, vaskos felhők gyülekeznek az égbolton. Amikor meghallottam az első halk dörgést, felálltam, lesöpörtem a füvet a lábamról, és hazamentem.

A vihar egy sötét órán át záporozott a Monk’sra. Anyám gint ivott, és ételeket húzott ki a sütőből, közben pedig azt mondogatta az orosznak, milyen fantasztikus ez az égzengés, és hogy nem is kívánhatna jobb zenei aláfestést a bulijához, pedig én láttam rajta, hogy ideges. Mire kezdtek megérkezni a vendégek, a felhők szertefoszlottak, csak a levegő tisztasága emlékeztetett a korábbi viharra, valamint a megtelt ereszek állandó csepegése. Körbekínáltam étvágygerjesztőkkel a vendégeket, akiket még életemben nem láttam, aztán elbújtam a szobámban, vittem magammal pár csokis kekszet vacsorára.

Megvacsoráztam, és megpróbáltam olvasni. Elvettem egy könyvet anyám könyvkupacából, az ágya mellől. Az volt a címe, hogy Kárhozat, Josephine Hart írta. Hallottam, amikor anyám azt mondta, hogy nem tetszik neki, irodalmi köntösbe bújtatott szemétnek nevezte. Ez rögtön felkeltette az érdeklődésemet, de nekem sem tetszett. A főhős angol volt, mint az apám, és lefeküdt a fia barátnőjével. Minden szereplőjét gyűlöltem. Feladtam, és levettem Nancy Drew eseteinek második kötetét a polcomról: Kockázat bérelhető. Tudtam, hogy már kinőttem Nancy Drew-ból, de akkor is ő volt a legnagyobb kedvencem. Olvasás közben elaludtam.

Arra ébredtem, hogy nyílik a hálószobám ajtaja. A folyosóról fény hullott be, és hangos rockzene szállt fel a földszintről. Az oldalamon aludtam az ajtó felé fordulva, a takaróhuzatot felhúztam a derekamig. Mikor résnyire kinyitottam a szemem, Chet állt az ajtóban. A majdnem teljes sötétség dacára könnyen felismertem a szakálláról meg a fekete keretes szemüvegéről, amelynek szélén megcsillant a folyosóról érkező sárga fény. Kicsit ingadozott, mint fa az erős szélben. Nem mozdultam meg, reméltem, hogy elmegy. Arra gondoltam, talán nem is engem keres, bár a szívem mélyén tudtam, hogy miattam jött. Eszembe jutott, hogy felsikíthatnék, megpróbálhatnék kiszaladni a szobámból, de az egész ház zengett a dobok dübörgésétől és a basszusgitártól, úgyhogy biztosan nem hallottak volna meg. Chet pedig megölt volna. Így hát behunytam a szemem, és reméltem, hogy elmegy. Hallottam, hogy belépett a szobámba, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Úgy döntöttem, hogy nem nyitom ki a szememet, alvást tettetek. A szívem úgy kalimpált, mint az ugróbab, de lenyugtattam a légzésemet. Orron be, szájon ki.

Hallgattam, ahogy Chet előrelép. Tudtam, hogy ott áll mellettem. Hallottam a szaggatott, nedves lélegzetvételét, éreztem a gyümölcsös-pézsmás szagát, amelybe cigaretta és alkohol keveredett.

– Lily – súgta halkan.

Meg sem moccantam.

Közelebb hajolt. Megint kimondta a nevem, ezúttal kicsit halkabban.

Úgy tettem, mintha mélyen aludnék, és nem hallanék semmit. A térdem kicsit közelebb húztam a testemhez, úgy mocorogtam, ahogy szerintem az alvók szoktak. Nem voltak kétségeim afelől, mit keres a szobámban, és miért jött ide: le akart feküdni velem. Mivel azonban legjobb tudomásom szerint ehhez nekem is ébren kell lennem, elhatároztam, hogy bármit is csinál, alszom tovább.

Hallottam a térde recsegését, a farmerja suhogását, éreztem a lélegzete savanyú sörszagát. Letérdelt mellém. Odalent abbamaradt a dal – a dübörgő basszus –, aztán felcsendült egy másik, ami teljesen ugyanolyannak tűnt, mint az előző. Hallottam, ahogy Chet lassan lehúzza a cipzárját, egyszerre mindig csak egy fognyit, aztán ritmusos zörej támadt, mintha gyorsan fel-le húzogatná a kezét a pulcsin keresztül. Egyedül csinálta, nem velem. A tervem működött. Egyre gyorsabb és hangosabb lett, még párszor kimondta a nevem halkan, rekedten suttogva. Azt hittem, nem nyúl hozzám, de akkor megéreztem a levegő áramlását a mellkasom előtt, aztán végighúzta a kezét a pizsamámon, és kinyújtotta az ujjait a mellemen. Meleg volt a szobában, rajtam mégis végigfutott a hideg. Kényszerítettem magam, hogy csukva tartsam a szememet. Chet a mellkasomnak nyomta a kezét, a hegyes körmei szúrtak, aztán olyan hangot adott ki, amely félig nyögésnek tűnt, félig lélegzetvételnek. Végül elengedte a mellbimbómat. Hallgattam, amint visszacipzárazza a nadrágját, és gyorsan kihátrál a szobából. Kifelé menet nekiment az ajtófélfának, aztán behúzta maga mögött az ajtót, nem is próbált csendben maradni.

Egy percig még összegömbölyödve hevertem az ágyban, aztán felkeltem, megfogtam a székemet, megpróbáltam bedugni a kilincsgomb alá. Nancy Drew is ezt tette volna. Kicsi volt, de a semminél jobb. Ha Chet visszajön, legalább nehezebb lesz kinyitni az ajtót, a szék fel fog borulni, és zajt üt.

Azt hittem, nem fogok tudni visszaaludni aznap éjjel, de tévedtem, reggel pedig azon gondolkodtam az ágyban fekve, mit kellene tennem.

Attól féltem a legjobban, hogy ha elmondom anyámnak, mi történt, azt fogja felelni, hogy le kellett volna feküdnöm Chettel. Esetleg megharagszik, amiért beengedtem a szobámba, vagy mert hagytam, hogy nézzen a medencénél. Tudtam, hogy ezt egyedül kell elintéznem.

És azt is, hogyan.