Tímár Gábor

Isteni igazság

Tímár Gábor

Isteni igazság

ATHENEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Tímár Gábor, 2016

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978-963-293-620-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó

1945. március

Az osztrák határ felé haladva egy repülőalakulat teherautójának a tetején ültem. Egy kis faluban álltunk meg, amikor láttuk, hogy két amerikai Lightning vadászgép többször végig géppuskázza a menekülő civilek ekhós szekereit. A harmadik vagy negyedik rácsapás után a kéttörzsű, fehér gépek felemelkedtek és nyugat felé eltűntek.

Az út úgy nézett ki, mint egy csatatér, mégis, mintha minden egy előre megírt, jól begyakorolt forgatókönyv szerint történt volna. A menekülők pillanatok alatt levetkőztették a halottakat, a sérült lovakat kivágták a hámból, néhány szekeret pedig – amelyek útban voltak – az árokba taszítottak. Percek múlva a menekültáradat ismét nyugatnak tartott.

Egy ló álldogált árván az út mentén, a bal első lábát majdnem teljesen leszakította a nehézgéppuska lövedéke. A menetoszlopunk parancsnoka, Béres hadnagy kiszállt a kocsiból és elindult a szekerek felé.

– Hová megy, Hadnagy úr? – kérdezte a mellettünk álló csendőr.

– Agyonlövöm azt a szerencsétlen lovat, hogy ne szenvedjen.

– Ne fárassza vele magát. A falubeli hentes mindjárt kimegy, elvágja a torkát, behozza, aztán feldolgozza. Lesz a faluban parizer meg virsli jegy nélkül. Különben is, csak egy ló.

A hadnagy visszaült a teherautó vezetőfülkéjébe, és elindultunk.

Fél óra múlva elakadtunk egy keresztútnál, ahogy a csendőrök hosszú sorban hajtottak zsidó foglyokat keresztbe.

Béres hadnagy ismét kiszállt, és a legközelebbi csendőrhöz lépett.

– Állítsa le a menetoszlopot! Harcoló alakulat számára viszünk felszerelést a Wiener Neustadt repülőtérre.

– Igenis, Hadnagy úr – mondta a csendőr.

Néhány perc múlva a menetoszlop megállt. Több elcsigázott fogoly lerogyott a sárba.

Amint Béres megfordult, hogy beszálljon, egy fiatalember futásnak eredt a közeli kis erdő felé. A csendőr egy szemvillanás alatt lekapta a puskáját, letérdelt, célzott és tüzelt. A menekülő felbukott az erdő szélétől néhány méterre.

– Kardos – szólt Béres a teherautó tetején ülő egészségügyinek. – Menjen oda, lássa el…

– Ne fáradjon – mondta a csendőr. – Estére úgyis elvérzik. Csak egy zsidó…

* * *

Ott, a sáros út mellett, 1945 márciusában, egy teherautó tetején fogalmazódott meg bennem ez a regény. Fogadják, mint fájó lelkem egy kis darabját.

Tímár Gábor

Budapest, 2015. január

Első fejezet

Több mint egy évszázada a bécsújhelyi hadapródiskola jól képzett, hűséges, fiatal csapattisztekkel látta el a császári hadsereget. A városka polgárai szívükbe zárták az udvarias, bár pajkos kadétokat, és a társasági életben is szívesen látták őket. Alig volt zsúr vagy házi bál Bécsújhelyen anélkül, hogy a kadétok ne lettek volna jelen szép számban. Nem csoda, hogy nagyon sok fiatal tiszt bécsújhelyi lányt vett feleségül.

Az évszázados hagyományokat még az Anschluss sem változtathatta meg, így 1944 őszén az eladósorban lévő lányok izgatottan várták a végzős kadétok visszatérését a rendkívüli hadgyakorlatról.

Ők azonban nem voltak elragadtatva a behívóiktól; a nyári szabadságuk kellős közepén, július elején a nyolcadik évfolyamot meglepetésszerűen behívták, majd kemény, hathetes hadgyakorlatra vezényelték. A manőverek végén az iskolaparancsnok ugyan ígért mindenkinek egy hónap szabadságot, de a második hét elején felsőbb parancsra ismét visszarendelte az egész évfolyamot az iskolába. Döntését azzal indokolta, hogy a tanévet idejében meg kell kezdeni.

Kora délelőtt a vasútállomásról a kadétok zárt rendben, katonai egységként meneteltek az iskola felé, kofferjaikat pedig lovas szekér hozta utánuk. A bágyadt szeptemberi napsütésben a menetoszlop alig érte el az iskola ősfákkal borított parkját, amikor felbőgött a légiriadót jelző sziréna.

A menetoszlop első sorában a három legmagasabb kadét masírozott. Szinte lehetetlen volt őket megkülönböztetni a szürke egyenruha, a tányérsapka, daliás testalkatuk és kék szemük miatt. Azonban mihelyt levették a sapkájukat, teljesen különbözőnek látszottak, és még az arcvonásaik is megváltoztak.

Paul Huber kadét göndör, szőke haja makrancos csigákban borult a homlokára, míg legjobb barátjának, Heinz Arnauernek hosszú, sima, hátrafésült ősz haja volt. A harmadik tag, Ruzniczky kadét pedig katonás sörtehajjal büszkélkedhetett.

Mindhárman bosszankodtak, amiért nyári szabadságukat megrövidítették.

Bár menetoszlopban nem illett beszélgetni, mégis lopva hangot adtak rosszallásuknak.

– Na, nem is tudtam, mi hiányzott a teljes boldogságomhoz – jelentette ki Paul.

– Megint kuksolhatunk legalább két órát az óvóhelyen – felelte Heinz.

– Lehet, hogy többet is – mondta Paul.

– Mi lesz a koffereinkkel? – kérdezte Ruznicky.

– Lerakják a gyakorlótéren, mint júliusban – felelte Heinz. – Ne félj, nem lesz semmi bajuk.

– A kofferem mellett van egy nagy pléhdoboz, tele almás pitével. Aki ahhoz hozzányúl, megölöm – dühöngött Paul.

– És ha az amcsik lebombázzák? – kérdezte Ruznicky játékosan.

– Beállok vadászpilótának, és megkeresem a bűnöst.

Paul aggodalma nem volt alaptalan. A hadapródiskola gyakorlóterén bárki otthagyhatott egy zsák pénzt, senki sem nyúlt volna hozzá, de az almás pitét minden katonaiskolában szabad prédának tekintették.

A távoli robbanások zaja behatolt az óvóhely vastag, betonozott ajtóin át.

– Gondolom, az amik megint valamelyik vasútállomást és a környékét dolgozzák meg – jegyezte meg Heinz.

– Nem vitás – bólintott Paul. – A bombázás után két óra múlva a pályaudvar újra tudja fogadni és indítani a vonatokat. A vadászaink lelőnek tíz-tizenöt Liberátort.

– No és? – kérdezte Ruznicky.

– Semmi – vonta meg a vállát Paul. – Az amerikai vezérgép pilótája, az állomásfőnök és a vadászok parancsnoka győzelemként fogja elkönyvelni a mai eseményeket. Csupán a száz-kétszáz szerencsétlen, aki elpusztult, nem fog győzelemmel dicsekedni.

– Még néhány ilyen bombatámadás és megnyerjük a háborút – jegyezte meg Heinz gúnyosan.

– Már csak hetek kérdése és a Führer beveti a csodafegyvert – jelentette ki Ruznicky magabiztosan.

– Csak nehogy elkéssünk vele…

Egy darabig még vitatkoztak a kadétok, hogy mikor és hol kellene bevetni a csodafegyvert, elvégre ezek a fiatalemberek komoly hadászati tanulmányokat folytattak, s a modern haditechnikát is jól ismerték. Legtöbbjük világosan látta, hogy ha nem jelenik meg a sokat emlegetett csodafegyver a hadszíntéren, a háború elveszett. Természetesen erről az 1944-es Német Birodalomban szigorúan tilos volt beszélni, ugyanis egy meggondolatlan szó miatt könnyen kizárhattak egy kadétot a hadapródiskolából. Így hát a társalgás hamar ellaposodott, és a már megszokott témák, a nők és a futball kerültek terítékre.

Jóval elmúlt dél, amikor lefújták a légiriadót.

A kadétok összeszedték a koffereket a gyakorlótéren, és a hálótermeikbe vonultak. Paul almás pitéje szerencsére megúszta a légiriadót.

A harmadik emeleti kis hálóteremben tizenkét nyolcadéves kadét lakott, míg az alsóbb évfolyamokat kétszer akkora hodályokban szállásolták el.

Paul gondosan elhelyezte kincsét a szekrényében, és hallgatta a többiek panaszait az elkésett ebéd miatt. Éppen be akart kapcsolódni a panaszáradatba, amikor valaki elkiáltotta magát:

– Vigyázz!

A tizenkét fiatalember egyszerre vágta magát vigyázzállásba.

– Pihenj! – kiáltotta a napos tiszthelyettes, egy hetedikes kadét.

A kedélyek lecsendesedtek.

– Ostmann ezredes úr parancsára a nyolcadik évfolyam tizenhárom óra öt perckor a gyakorlótéren sorakozik. Kimenő egyenruha, oldalfegyver nélkül. Öt percük van! Mozgás! Végeztem! – Azzal sarkon fordult és peckesen kisétált a helységből.

– Most jön az év elejei lelki masszázs – jegyezte meg Heinz, miközben az ajtóban állva begombolta a zubbonyát.

– Ki fogod bírni – felelte Paul, amint kiléptek a folyosóra.

Pontosan a megbeszélt időpontban az ügyeletes tiszt, Peter Reich – egy idősebb, első világháborús veterán főhadnagy, a bal szemén fekete szemkötővel és a mellén három sor kitüntetéssel – felsorakoztatta a kadétokat.

Két perc múlva Ostmann ezredes jelent meg a főépület kijáratánál. Az ő egyenruháját is sok kitüntetés ékesítette, bizonyítva, hogy a magas termetű tiszt nem ijed meg a saját árnyékától.

Mihelyt Ostmann húsz méterre megközelítette a kadétokat, Reich elkiáltotta magát:

– Vigyázz! Század, jobbra nézz! – Az ezredes a sor közepéhez ért, és szembefordult a felsorakozott kadétokkal.

– Vigyázz! – kiáltotta újra Reich, mire a kadétok előrefordultak.

Reich odalépett az ezredeshez, tisztelgett és fennhangon jelentette:

– Ezredes úr, alázatosan jelentem, hatvanegy fő a nyolcadik évfolyam parancsára megjelent.

– Köszönöm, főhadnagy úr. Átveszem a századot.

Reich ismét tisztelgett, csinált egy kemény hátra arcot, és a sor élére állt.

– Pihenj! – kiáltotta Ostmann, majd végignézett a kadétokon. Torkát megköszörülve beszélni kezdett: – Uraim! Sötét viharfellegek gyülekeznek hazánk egén. Mint tudják, csapataink megállították a Vörös Hadsereg előrenyomulását és a keleti front stabilizálódott. A szövetségesek offenzívája megfeneklett. Megállítottuk az ellenség előnyomulását. Azonban a végső győzelem eléréséhez szét kell zúznunk a szovjet gőzhengert és az amerikaiakat vissza kell szorítanunk a tengerbe. Ezért a Führer huszonnégy gyaloghadosztály mozgósítását rendelte el.

Ostmann vett egy mély lélegzetet, majd pillanatnyi szünet után folytatta: – A gyaloghadosztályoknak csapattisztekre van szükségük. Ezért a főparancsnokság elrendelte, hogy önöket egy évvel hamarább avassuk. Tehát, uraim, vigyázz! Emeljék fel a jobb kezüket és mondják utánam: esküszöm az élő istenre…

Ostmann fejből tudta a tiszti eskü szövegét, és néhány perc múlva, amikor elhangzott az „Isten engem úgy segéljen”, a kadétok teljes értékű katonatisztté váltak.

Ünnepélyes csend támadt. Váratlanul kadét, azaz most már Helsberg alhadnagy úr elkiáltotta magát:

– Sieg Heil!

A csapat egy emberként követte a példáját, mire Ostmann elmosolyodott az érzelmek váratlan kitörésén.

– Uraim! Tizenöt órakor névsor szerint, egyenként jelentkeznek Reich főhadnagy úr irodájában. Átveszik a nyílt parancsukat, szabadságlevelüket és az első havi illetményüket. Onnan egyenesen a raktárba mennek. Mindenki megkapja az új egyenruháját és az oldalfegyverét. Ezután akár azonnal elhagyhatják az intézet területét, és körülbelül tíz nap szabadság után jelentkeznek az állomáshelyükön. Katonaszerencsét, uraim. Főhadnagy úr, kérem, indítsa el a tiszti századot az étterembe, díszebédre. Végeztem!

– Értettem! – dördült Reich hangja. – Tiszti század, vigyázz! Oszolj!

A kadétok szétrebbentek, mint a seregélyek, amikor a hegypásztor csattantója megszólal. Mindenki elindult az étterem felé.

Paul és Heinz egymás mellett indultak el céljuk felé. Néhány lépés után Heinz megállt és hosszan a barátjára nézett.

– Nem vagyok elragadtatva a hadba vonulás gondolatától – vallotta be.

– Én sem – felelte Paul. – Nem félek, de meg lennék anélkül, hogy egy muzsik{1} céltáblának használna.

– Nem hiszem, hogy erre a közeljövőben sor kerül – vélte Heinz. – Nem fognak minket egy jó ideig bevetni.

– Akkor miért avattak fel?

– Kellenek a Wehrmachtnak olyan tisztek, akik elvégzik az alapkiképzést. Valami biztonságos laktanyában fogjuk az ágyútöltelék újoncoknak tanítani, merre van jobb és bal. Megmagyarázzuk nekik, hogy a puskának melyik végén jön ki a golyó, aztán ők mennek a húsdarálóba, mi pedig kézbe vesszük a következő eresztést. Mire elfogynak, vége lesz a háborúnak.

– Bárcsak a jós beszélne belőled.

– Gondolkozz, Paul! Legtöbbünk még nincs tizennyolc éves. Nem hiszem, hogy a tábornokok ilyen fiatal srácokat odalöknének az orosz gőzhenger elé.

* * *

Paul édesapja, Arthur Huber főhadnagyként, pántos Vaskorona-renddel a mellén, egy karcolás nélkül úszta meg a Nagy Háborút. Három évet szolgált az első vonalakban. Látta a tömegmészárlást, a szuronyrohamok után vérükben fetrengő sebesülteket és az üveges szemmel a semmibe meredő halottakat. Megcsömörlött a katonai pályától. Beiratkozott a müncheni Műszaki Főiskolára, ahol évfolyamelsőként kapta meg a gépészmérnöki diplomát. Kiváló tanulóként a stuttgarti Mercedes Műveknél azonnal kapott állást, ahol elmondhatatlan gyorsasággal emelkedett felfelé, és hamarosan a gyár szerszámtervező részlegének vezetőjévé léptették elő. Jövője biztosítottnak látszott. Első évi szabadságán azonnal meglátogatta Weissenburgban nagy szerelmét, Karolát, volt hadosztályparancsnokának lányát. Megkérte a kezét, és gyors esküvő után együtt tértek vissza Stuttgartba.

Gyermekük, Paul 1926-ban született, azonban a következő év tavaszán a Mercedes gyár váratlanul felmondott Arthurnak, ahogy számos más fiatal mérnöknek is. Ellentétben a többi állástalan gépészmérnökkel, Arthur nem nyitott motorszerelő műhelyt. Bízva képességeiben és szerencséjében, Amerikába emigrált feleségével és kisfiával. Nem csalódott az Újvilágban: a Ford dearborni autógyárában helyezkedett el szerszámkészítőként. A vezetőség csak később fedezte fel, hogy Arthurnak mérnöki diplomája van – kiemelték hát a műhelyből, és ismét a rajztábla mellett találta magát, majd egy év múlva előléptették egy tervezői csoport vezetőjének.

1935-ben Arthur egy tragikus autóbaleset során meghalt. A családfő elvesztése összetörte Karolát és Pault. Miután lelkileg kissé összeszedte magát, Karola elhatározta, hogy hazamegy Ausztriába. Tanári diplomám van, el tudok helyezkedni, gondolta.

Amikor felvette férjének számottevő életbiztosítását és megtudta, hogy mennyi özvegyi nyugdíjat fog kapni, rájött, hogy Európában az amerikai nyugdíjból nagyon kényelmesen megélhet és Paul tanulmányait könnyedén tudja finanszírozni. Eladta a házat, elbúcsúzott barátaiktól, ismerőseiktől és megrendelte a hajójegyeket.

Amint megérkezett Ausztriába, szülei birtokára utazott. Nyugalmazott tábornok édesapja segítségével Pault azonnal beíratták a bécsújhelyi hadapródiskolába.

Amikor Paul először meglátta a hatalmas, szürke épületet az ősfákkal övezett park közepén, elgondolkozott. Olyan mint a börtön. Csak a rácsok hiányoznak az ablakokról, gondolta. A liberális, amerikai iskolarendszerhez szokott Paulnak a hadapródiskola komoly gondot okozott.

Kénytelen volt egy nap alatt felnőtté és katonává válni. Ez nem ment könnyedén, de a vereséget nem fogadta el. Erős fizikuma, makacssága és intelligenciája elég volt ahhoz, hogy az évfolyam egyik legjobbjaként legyőzze a szigorú, vaskalapos katonai iskolában a beilleszkedés nehézségeit. Mindjárt az első nap szoros barátságot kötött a bajor Heinz Arnauerrel. Mivel mindkét fiú rendkívül okos volt és sokkal erősebb, mint a többi, a rivalizálás helyett a véd- és dacszövetséget választották.

Bár a nevelőtisztek a két kis kadétot gyakran versenyeztették egymással, a fiúk hamar átláttak rajtuk. Csendben megegyeztek, hogy az ilyen megmérettetéseken egyszer az egyik, másszor a másik fog nyerni, így a nevelőtisztek boldogok voltak és a két fiú sem strapálta agyon magát.

Így volt ez, amikor a tizennégy éves kadétokat egy nagy bajuszú törzsőrmester tanította szuronyvívásra.

– Uraim – kezdte –, bár ma már minden egységnél automata fegyverek és géppuskák vannak, a gyalogság igazi fegyvere a bajonett. Aki ezt nem tudja kezelni vagy nincs mersze szembenézni az ellenséggel, menjen el a hadtáphoz.

A kadétok nagy élvezettel tanulták a szuronyvívás technikáját. A kéthetes tanfolyam végén az őrmester megjegyezte:

– Az urak ügyesek voltak, de a szuronyvívást gyakorolni kell!

– Van valaki az évfolyamon, aki említésre méltó? – kérdezte az osztályért felelős tiszt.

– Radó és Arnauer ügyesek, de nem szeretnék annak az ellenséges katonának a bőrébe lenni, aki Huber kadéttal kerül szembe. Ezt a fiatalembert az Isten is gyalogosnak teremtette.

Paul nagy megelégedettséggel fogadta az őrmester dicséretét.

A második év elején Paul már úgy érezte, hogy ő a hadapródiskolába tartozik – ez az otthona és a jövője.

Igaz, egy hadapródiskolát nem lehet megszeretni: a szigorú fegyelem és a kényelmetlen körülmények miatt a növendékek állandóan a szabadságról álmodoznak. Azonban egy idő múlva minden kadétot egyfajta büszkeség és az iskolájához való hűség tölti el. Rájönnek, hogy milyen kivételes emberek – olyanok, akik el tudják viselni a hadapródiskola szigorát és keménységét.

A nyári szabadságok különös örömöt jelentettek Paul és társai számára. Ilyenkor szüleikkel valami divatos fürdőhelyre vagy külföldre utaztak. Ausztriában és később a Német Birodalmon belül még az egyenruhájukat is viselhették, ami nagyon tetszett a lányoknak.

Paul az első két nyári szabadságát a voralbergi Weissenburgban, Feldkirch mellett töltötte, nagyszülei birtokán. Bár a barátai hiányoztak, szórakozásban nem volt hiány. Annyit lovagolhatott, amennyit akart – gyakran az édesanyjával együtt mentek ki a mezőre. Karola gyakorlott lovas lévén bevezette a fiát a díjugratás és a tereplovaglás rejtelmeibe. Paul élvezte a tereplovaglás szabadságát, de a díjugratással járó fegyelem sem volt ellenére.

Mindeközben nagyapja élvezettel tanítgatta a különféle fegyverek használatára. Gyakran elvitte Pault az erdőbe céllövészetre. A fiú már az első néhány alkalom után pompásan lőtt a könnyű, huszonkét kaliberű puskával.

– Jövőre, ha egy kicsit erősebb leszel, megtanítalak pisztollyal lőni – mondta a nagyapa.

Máskor hegyet mászni mentek. A nagyapa fiatal hadnagyként a hegyivadászoknál szolgált, és kora ellenére még mindig a sziklamászásban találta örömét. Paul ugyan kezdte megtanulni a mesterséget, nem szerette a meredek sziklafalakat.

Nem vagyok én szirti kecske, gondolta mindig, de a nagyapjának a világért sem említette volna.

Három év alatt Paul megtanulta, hogy kell egy katonatisztnek társaságban viselkednie. Az illemtan-órák és a tánciskola igazi úriembert faragott a tizennégy éves fiúból.

Az iskolaév során mindig az egyik helyi gimnáziumból jöttek fiatal lányok a főépület aulájába, ahol a táncórákat tartották. A kadétok és az ifjú hölgyek gyakran vetettek egymásra szerelmes pillantásokat, és sok hosszabb lejáratú kapcsolat vette kezdetét a táncparketten. Paulnak azonban nem volt szíve választottja, ugyanis ezek a lányok mind úgy viselkedtek, mind a dámák. Emlékezve az amerikai kislányok viselkedésére, a távolságtartó kisasszonyok egyáltalán nem nyerték el a tetszését.

A negyedéves Paul karácsonyi szabadsága idején Karolával váratlanul Svájcba utaztak, már másodjára. A vonaton a fiúból kitört az elkeseredés.

– Mondd, anyu, miért jövünk most is Genfbe? Unalmas hely, nem tudok franciául, egy barátom sincs itt. Jobb lenne otthon maradni, a birtokon. Ott lovagolhatunk vagy síelhetünk.

Karola megfogta a fia kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Kisfiam, háború van. Az Amerikai Egyesült Államokban, bár az ország semleges, vannak olyan szenátorok, akik meg akarják tiltani, hogy pénzt küldjenek Németországba. Az én nyugdíjam a Fordtól jön. Ezért Svájci lakos lettem, vettem egy öröklakást Genfben, és számlát nyitottam az Union Banknál. A nyugdíjamat már ide küldik.

– Így már értem – felelte Paul.

– Holnap elviszlek a bankba és bemutatlak Herr Wesslernek, a bankárunknak. Ha velem valami történik, ő lesz a gyámod.

– Miért kell nekem egy svájci gyám? – kérdezte Paul.

– Azért, fiam, mert háború van, és a nagyapád Ausztriában él. Lehet, hogy a Fordtól semmi juttatást sem kapna utánad.

– Nem tisztességes. Apa befizette a biztosítási díjat. Nekünk jár a pénz – felelte a fiú, és mély lélegzetet vett.

Másnap délelőtt első útjuk a bankba vezetett. A carrarai márvánnyal borított hallban a banktisztviselők bordó zakóban és fekete csokornyakkendőjükkel hangtalanul, szellemekhez hasonlóan jöttek-mentek.

Karola a recepciós pulthoz lépett.

– Mrs. Huber vagyok, és Mr. Wesslert keresem – mondta határozottan, angolul. – Megbeszéltem vele, hogy ma délelőtt találkozunk.

– Természetesen, asszonyom – felelte a hivatalnok. Felvette a telefont, és mondott valamit franciául. Karolához fordult és angolra váltott.

– Herr Wessler várja önt.

– Tudom, hol van az irodája – szólt Karola, megelőzve a recepciós magyarázatát.

Wessler úr a mahagóniburkolatú irodájának ajtajában fogadta őket.

– Tessék asszonyom, már vártam önöket. Jöjjenek be, foglaljanak helyet – mondta, és az íróasztalával szemben lévő székekre mutatott.

Paulnak a bankár egyáltalán nem volt szimpatikus, nem tetszettek neki a túlsúlyos férfi sárga fogai és a nikotintól sárgult ujjai. Mégis kezet fogott vele, és leültek.

Számlaegyenlegekről és a befektetésekről beszéltek egy darabig. Miután Paul hallotta, hogy Karolának ezer Ford-részvénye és harmincezer dollár értékű USA-kincstárjegye van, azonnal tudta, hogy anyja a vagyonos ügyfelek közé tartozik.

– Végezetül, Mister Wessler – mondta Karola –, szeretném tudni, hogy ha velem valami történik, ön miként intézné a fiam további neveltetését.

– Rendkívül egyszerűen, asszonyom. Először is Paul úrfit azonnal kivenném a hadapródiskolából, és egy előkelő, genfi fiúnevelő intézetbe íratnám be. Ez szükséges, mert a Ford-nyugdíjat Németországba esetleg nem folyósítanák.

A fene egye meg, gondolta Paul, abba beledöglök.

– Világos! – mondta Karola.

– Az úrfinak feltétlenül meg kell tanulnia az ön számlájának a számát, az én címemet, telefonszámomat és egy jelszót, amelyet önök szabadon választanak.

– Ez nem lesz nehéz – felelte Karola.

– Mi történik, ha elfelejtem? – kérdezte Paul.

– Tulajdonképpen ezekre csak akkor lesz szükség, ha az úrfi egyedül érkezik meg Svájcba és a segítségemet kéri.

Karola egy darab papírra leírta a számlaszámát és a jelszót, majd Paul zsebébe dugta, aki könnyen megjegyezte azokat.

– A jelszó Dearborn lesz, Herr Wessler.

– Köszönöm, asszonyom – mondta a svájci. – Segíthetek még valamiben?

– Azt hiszem, mindent megbeszéltünk. Köszönöm, uram, ennyi volt az egész – szólt Karola. – A viszontlátásra, Herr Wessler.

Karola a pénztárnál felvett kétszáz svájci frankot és ezer német márkát, majd elhagyták a bank monumentális épületét. Amint kiléptek az ajtón, Paul az anyjához fordult.

– Miért beszélsz egyáltalán arról, hogy meghalsz?

– Figyelj ide, kisfiam. Háború van. Az angolok éjszaka bombázzák Berlint. Nem lehetetlen, hogy Bécset is támadni fogják. Nem akarom, hogy magadra maradj, támasz nélkül.

– De én nem akarok egy svájci fiúnevelő intézetben nevelkedni. Én Bécsújhelyen akarok maradni, a barátaim között.

– Sajnos nem lehet. Ha velem valami történik, Herr Wessler elvisz téged Svájcba. Apád is így rendelkezett még életében.

Paul megállt, megfogta anyja kezét, és a szemébe nézett.

– Ha nem akarod, hogy megharagudjak rád, ne halj meg!

1944 júniusában, a nyári szabadság elején Paul Weissenburgba, a birtokra utazott édesanyjával. A vonaton Paul odafordult hozzá:

– Olyan jó volt tavaly Olaszországban. Az idén miért nem megyünk külföldre? – Nem véletlenül vágyott az olasz Riviérára, az előző nyaraláson sikerült majdnem elvesztenie a szüzességét, de édesanyja pont akkor lépett be a szobába, amikor a kislány elkezdett vetkőzni. Azon a nyáron Heinz barátja is közel járt, ám őt az apja zavarta meg.

– Ostmann ezredes úr nem engedélyezte a külföldre utazásodat.

– Majd megkérjük nagypapát, hogy hívja fel az ezredes urat – mondta Paul.

– Megpróbáljuk! – egyezett bele Karola.

Amikor megérkeztek, a tornácon Karola szülei fogadták őket. Paul azonnal lerohanta a nagyapját:

– Papa, te jól ismered Ostmann ezredes urat…

– Igen, jó barátok vagyunk. Együtt szolgáltunk a Nagy Háborúban, ő volt a vezérkari főnöke a hadosztályomnak. Miért kérded?

– Megkérnéd, hogy engedélyezze a külföldi látogatásomat?

– Megkérném, de nem érnél vele semmit. A legfelsőbb parancsnokság megtiltotta, hogy tizenhat éven felüli férfiak elhagyják a Német Birodalom területét. Ezért Ostmann nem is engedélyezheti, hogy külföldre utazzál.

– Micsoda marhaság! – fortyant fel Karola.

– Én egyetértek a rendelkezéssel. Egy tizenhat éves fiút segédszolgálatra már be lehet hívni.

– Na, és mit jelent a segédszolgálat? – kérdezte Karola harciasan.

– Hogy most mit jelent, nem tudom.

– Szerintem nem jelent semmit. Éppen úgy kiküldhetik a frontra, mint a többit – folytatta Karola.

– Nem lehetetlen – szólt az apja és vállat vont.

– Az én fiamat csak ne küldjék ki a frontra ágyútölteléknek!

– Ettől nem kell félni. A háborúnak úgyis rövidesen vége lesz.

– És ha nem?

– Akkor, kislányom, a fiadnak szolgálnia kell a hazát.

– A haza csak ne nyúljon a fiamhoz!

– Csak nem akarod Pault Svájcban elrejteni? – kérdezte az apja gyanakodva.

– Miért ne? – csattant fel Karola. – Elvesztettem a férjemet, két gyerekemet. Senki másom nincs, csak Paul. A hazának meg ott van még negyvenmillió férfi. Miért pont az én fiam kell nekik?

Dermesztő csend támadt a tornácon. Paul vegyes érzelmekkel hallgatta az anyja érveit. Van némi igaza. Ha mégis kivinnének a frontra, nem attól félnék, hogy megölnek vagy megnyomorodom. Hivatásos katona vagyok, és ez benne van a pakliban. Viszont úgy néz ki, hogy a háborút elveszítettük. A győzelem reménye nélkül pedig nem lehet harcolni.

– Miért nem kérdezitek meg, hogy én mit akarok? – szólt közbe Paul.

– Na, és te mit akarsz? – kérdezte a nagyapja.

– A hadapródiskolában akarok maradni. Aggodalomra nincs ok. Mire felavatnak, biztosan vége lesz a háborúnak.

– Én nem vagyok nyugodt – szólt közbe Karola.

– Nem szeretnék kimenni a harctérre, de erre nem fog sor kerülni – folytatta Paul. – Különben is, jövőre avatnak, és ha a háborúnak még nincs vége, mit tudnak velem kezdeni? Legfeljebb egy laktanyába vezérelnek, ahol az újoncokat tanítom masírozni. Ott pedig senki sem fog rám lőni.

– Remélem, igazad van – mondta Karola.

Nagyon jól tudom, hogy anyámat mi nyugtalanítja, gondolta Paul kissé felindultan. Azt hiszi, hogy a hadseregben mindenki hülye. Ilyen éretlen kölykökre, mint mi, nem lenne szabad egy szakasz katonát rábízni. Attól tart, hogy engem is kiküldenek az orosz frontra, egyenesen bele a húsdarálóba. Tiszta marhaság.

Szeretetteljesen rámosolygott anyjára.

– Nyugodj meg, anyu. Sokkal nagyobb veszélyt jelentenek számomra az apácák, akik a lányokat kísérik a tánciskolába. Őtőlük félek, az oroszoktól nem.

Karola hosszan a fiára nézett.

– Hiába próbálkozol, nem tudsz megnyugtatni, fiam. Igazán akkor leszek boldog, ha ennek az átkozott háborúnak vége lesz…

Július elején Pault váratlanul visszarendelték a szabadságáról hadgyakorlatra. Azt követően hazament Weissenburgba, ahol anyja és az öreg Rudi várta a bricskával a vasútállomáson.

– Hogy megnőtt a fiatalúr – mondta az öreg kocsis. – Már kész férfi.

– De szerencsére még csak katonaiskolás – szólt közbe Karola.

– Az én fiam a múlt héten vonult be – válaszolta az öreg.

Paul emlékezett Rudi bácsi fiára, aki csak egy évvel volt idősebb. Rossz jel, gondolta.

– És mi újság van errefelé? – kérdezte az anyjától.

– Nagyapádat behívták szolgálattételre.

– Na, ne viccelj! Papa már hatvanon felül van!

– Úgy látszik, a Führert ez nem érdekli. Hadosztályparancsnokot csináltak belőle, és megy a nyugati frontra.

– Papa vezérezredes és csak egy hadosztályt kapott?

– Úgy látszik, a hazának ez is elég – felelte Karola gúnyosan.

Az udvarházban a légkör feszült volt, és mindenki sietett valahová. Paul nagyapja már tábornoki uniformisban jött-ment, míg a nagymama a régi egyenruhákat fejtette szét és engedte ki, mert a nagypapa, úgy látszik, felszedett néhány kilót.

Amikor Paul belépett és meglátta a tábornoki egyenruhát, azonnal vigyázzba vágta magát és mint egy katona, jelentkezett a nagyapjánál.

– Köszönöm, kadét – mondta az öreg, és megölelte az unokáját. – Látod, sikerült végre újra akcióba lépnem.

– Ne mondd, papa, hogy be akartál vonulni! – mondta Paul meglepve.

– Dehogyisnem – mondta a felesége. – Már két éve ostromolja a főparancsnokságot, hogy újra szolgálatba léphessen.

Paul azt hitte, hogy a nagyapja megőrült. A fiatalember nagyon jól tudta, hogy mi a háború, ugyanis a hadapródiskolába gyakran jöttek harctéri szolgálatot teljesítő altisztek és tisztek előadást tartani. A kadétok nagy része ezért tisztában volt vele, hogy mit jelent harcolni.

– Katonaszerencsét, nagypapa!

Pault egyheti szabadság után visszarendelték a hadapródiskolába, mire Karolának rossz érzései támadtak.

– Lehet, hogy katonát csinálnak a fiamból? – kérdezte az apját.

– Ne aggódj, kislányom – nyugtatta meg a tábornok. – Ha Pault mégis felavatják, megkérem Ostmannt, hogy az én hadosztályomhoz osszák be. Ott majd én vigyázok rá. Bár remélem, erre nem kerül sor.

Paul és a nagyapja együtt indultak el Bécs felé. Mindketten első osztályon utaztak, és a nagyapa végig régi anekdotákkal szórakoztatta az unokáját. Bár Paul istenítette az öreget, mégis alig várta, hogy Bécsújhelyre érjenek.

Második fejezet

A frissen felavatott tisztek lógó orral bandukoltak az étteremből a hálószobájukba.

– Itt sem fogok még egyszer aludni – jegyezte meg Paul, ahogy belépett elsőnek.

– Nekem sem fog ez a budoár hiányozni – mondta Heinz.

Paul nyújtózott egyet, és végigvetette magát az ágyán, Heinz pedig leült a sajátjára, miközben várakozón nézte a barátját. Paul elmosolyodott, az oldalára fordult, és kiemelte a szekrényéből pléhdobozát, amelyben az almás pitét őrizte.

– Tudom, mire gondoltál, és igazad van. Nem fogom az almásomat hazacipelni. Aki kér almást, jöjjön ide és vegyen magának!

Legnagyobb meglepetésére azonban csak Radó jött oda, és leült Heinz mellé.

– A többieknek, úgy látszik, elég volt a nyavalyás díszebéd – jegyezte meg Heinz.

– Marha jó díszebéd – felelte Radó. – Kaptunk szabvány levest, három főtt krumplit, egy darab véres hurkát savanyú káposztával és egy darab mazsolás kalácsot…

– Mazsola nélkül – dörmögte Heinz. – No meg a pohár savanyú bort.

– És ezt merték díszebédnek nevezni!

Heinz nem szólt egy szót sem, mert a szája tele volt, de azért bólintott. A három fiatalember csendben majszolta a süteményt.

– Anyád nagyon jó pitét tud csinálni – állapította meg Radó két harapás között.

– Igen, van elég gyakorlata benne. Hatéves koromban kaptam rá – mondta Paul. – Azóta ez a kedvenc süteményem. Anyám szerint nem lehet annyit sütni, hogy nekem elég legyen.

– Kíváncsi vagyok, hány tepsivel tudnál megenni. – Heinz elmosolyodott, és kivett még egy darabot.

– Egy darabbal többet, mint te.

– Háború után megrendezzük a bajnoki döntőt – vetette fel Radó. – Én leszek a megvesztegethető bíró.

Pár perc elteltével aztán Heinz abbahagyta a piteevést és elkomolyodott.

– Mindjárt három óra. Én vagyok az első Reich főhadnagy úr irodájában.

– Én a tizenkettedik vagyok a névsorban – sóhajtott Paul.

– Jó neked – sóhajtott Radó. – Én az ötvenegyedik leszek. Sokat kell várnom, amíg megtudom, hová helyeztek.

– Remélem, az évfolyam első öt tanulóját most is hadnagyként avatják, míg a többiből alhadnagy lesz – jegyezte meg Paul.

– Akkor mi hárman hadnagyok leszünk!

– Jó lenne…

Három óra előtt öt perccel Heinz körülnézett, felállt, és mint a halálba induló gladiátor, szó nélkül otthagyta a többieket. Mély csend uralkodott a hálóban, mindenki a gondolataival volt elfoglalva.

– Úgy nézzetek rám, mint Arnauer hadnagy úrra. Megkaptam a nyílt parancsomat. Tizenkét nap múlva kell jelentkeznem Klagenfurtban, a harmadik hegyivadász hadosztály parancsnokságán – jelentette ki Heinz, mikor visszatért a szobába.

– Okosan tennéd, ha tanulmányoznád a zergék szerelmi életét – mondta Radó.

– A sziklamászás egyike a kedvenc szórakozásaimnak – felelte Heinz.

– Gusztus, gusztus – szólt Paul. Felállt, nyújtózott egyet, és elindult az ajtó felé. – Most enyém a pálya.

Amikor belépett Reich irodájába, a főhadnagy felállt, de nem ültette le Pault, csak a kezébe nyomott egy vastag borítékot.

– Gratulálok. Hadnagy úr, önt a hatodik bajor gárdaezred első zászlóaljához osztottuk be. Tíz nap múlva jelentkezik Simbach am Innben.

Végre, gondolta Paul megnyugvással. Most legalább tudom, hogy milyen bajba fogok kerülni. A gárdaezredeket mindig a legrohadtabb helyekre küldik. Remélem, vége lesz a háborúnak, mire én az első vonalba kerülök. De ha nem, sebaj, ez a foglalkozásom. Az öreg őrmester az első világháborúból, amikor szuronyvívásra tanított minket, azt mondta, hogy az a katona, akit jól képeztek ki, valószínűleg túléli a háborút. Én nem panaszkodhatom a kiképzésemre. Túl fogom élni az első vonalat is.

– Katonaszerencsét! Kérem, küldje a következőt!

Paul meghajolt, csinált egy kemény hátraarcot, és kimasírozott a folyosóra.

– Te vagy a soros – mondta az ajtó előtt várakozó Hufnagelnek, és sietős léptekkel elindult a hálóterem felé. A lépcsőházban megállt és megvizsgálta a boríték tartalmát. Megelégedve nézegette az igazolványát és a nyílt parancsát. Lehetne rosszabb is, gondolta. Egy másik borítékban megtalálta egyhavi fizetését és egyenruha-illetményét. Megszámolta a pénzt, és elmosolyodott. Nagyszerű! Ennyi pénz még sohasem volt a zsebemben.

A hálóterembe érve látta, hogy Heinz máris levetette a kadétegyenruhát és éppen az új tiszti zubbonyát gombolgatta.

– Jól nézel ki – jegyezte meg.

– Na, öregfiú, te hova mész? – kérdezte Heinz minden átmenet nélkül.

– Bajorországba, egy Simbach nevű városba, ami állítólag az Inn partján van.

– A fene egye meg! – mordult fel Heinz. – Ez a Wehrmacht bölcsessége. Én Tannból való vagyok, Simbachtól hat kilométerre. Ott van sörgyárunk. Engem kellett volna a bajor gárdába helyezni, nem téged. Végeredményben te osztrák vagy, és Klagenfurtban biztos jobban éreznéd magad, mint én.

– Lehet, de én nem szeretek sziklákon mászkálni.

– No, majd meglátjuk.

Paul is lement a raktárba, és beállt a sorba. Mindenki zubbonyt keresett magánk alhadnagyi rangjelzéssel. Végre Paul került sorra. Úgy látszik, a hadtáposok azt hiszik, hogy az osztály öt legjobb tanulója mind nagydarab fickó, gondolta, mivel azonnal megtalálta a ráillő zubbonyt. A többi, hadnagyi rangjelzést viselő zubbony is nagyméretű volt. Karjára vette a kadétegyenruháját, és visszament a hálóterembe. Radó már nem volt ott, de Heinz majdnem befejezte a csomagolást. Paul is kézbe vette a kofferjét.

– Még jó, hogy nem csomagoltam ki, csupán az almás pités dobozt nyitottam ki.

– Azt akár itt is hagyhatod – legyintett Heinz. – Már üres. Amíg bent voltál a raktárban, ezek a sírrablók megrohanták és felfalták az egészet.

– Gazemberek! – mordult fel Paul. – Nem baj. Remélem, anyám majd csinál másikat.

– Jössz a vonathoz?

– Igen, csak előbb küldök egy táviratot, hogy várjanak az állomáson.

– Jó ötlet – mondta Heinz. – Én is táviratozok az öregemnek, mert Tannban nincs vasútállomás. Apám leküld egy lovas kocsit Simbachba értem, hogy ne kelljen megint szívességet kérni Ottó bácsitól. Megnézem az új állomáshelyedet, és irigykedem.

A vasútállomáson Heinz és Paul elbúcsúztak. Megölelték egymást, majd Heinz fellépett a Bécs felé induló vonat lépcsőjére. Visszafordult és odaszólt Paulnak:

– Vigyázz magadra, és ne csinálj olyat, amit én se csinálnék!

– Akkor teljesen szabad vagyok – válaszolta Paul, és búcsút intett a barátjának.

Paul szikrázó, hajnali napsütésben állt meg Feldkirch pályaudvarán. Leszállt, kofferjét beadta a csomagmegőrzőbe, majd elindult a városparancsnokságra jelentkezni. Az öreg ügyeletes őrmester nagyot nézett, amikor Paul belépett – két nappal ezelőtt ugyanis, amikor lejárt a szabadsága kadétként, pont nála jelentkezett.

– Gratulálok a gyors előléptetéshez, Hadnagy úr – mondta, miközben lepecsételte Paul szabadságlevelét.

– Köszönöm. A kinevezés engem is úgy ért, mint derült égből a villámcsapás.

– Háború alatt furcsa dolgok történhetnek. Katonaszerencsét, Hadnagy úr.

– Köszönöm, kedves bátyám.

Bár nem volt szokás, Paul kezet nyújtott az öregnek.

Az őrmester elmosolyodott.

– Ne kergesse a Vaskeresztet, Hadnagy úr, mert abból könnyen fakereszt lehet.

Paul gondolatokba merülve hagyta el a városparancsnokságot. Igaza van az öreg krampusznak! Nem kell nekem Vaskereszt, gondolta. Az egyenruha-szabóságon a mester legnagyobb bánatára nem rendelt méretre szabott ruhát, hanem egy konfekciós egyenruhát vett csupán, ami elég jól illett magas termetére.

– Legalább hadd adjusztáljuk – javasolta a mester, de Paul hajthatatlan maradt.

– Nem szükséges. Remélem, Iván ettől is meg fog ijedni – mondta.

– Nem lennék meglepve – mondta gúnyosan a mester.

A délutáni vonattal érkezett Weissenburgba. Az anyja és Rudi bácsi várta őt az új lovakkal, két, jó kiállású deressel.

Paul megölelte az anyját és kezet fogott a kocsissal.

– Jól áll a fiatalúrnak a tiszti egyenruha – mondta a kocsis.

– Nekem jobban tetszett a kadétegyenruha – jegyezte meg Karola asszony élesen.

Az öreg Rudi rögtön tudta, hogy nem kellett volna Paul új egyenruháját szóba hozni.

– Ne félj, anya – mondta Paul, miközben a kocsi elindult a vörös kavicsos erdei úton. – Nem hiszem, hogy hamarosan a frontra küldenének.

– Miből gondolod?

Most fog kiderülni, milyen jó regényíró lenne belőlem, gondolta, miközben megsimogatta anyja kezét és folytatta: – Egy gárdaezredhez vezényeltek. Ott rendszerint minden katona hivatásos és valószínűleg öreg. Ha ezeket csak most mozgósítják, a gárda öregjeit már nem lehet gyorsan olyan jó kondícióba hozni, hogy bevethetők legyenek. Azt hiszem, hidakat és parancsnokságokat fogunk őrizni.

– Ebben biztos vagy?

– Nézd, manapság semmi sem biztos, de az, hogy a gárdaezredet nem fogják a frontra küldeni, nagyon valószínű.

– A jós beszéljen belőled, fiam – válaszolt az anyja, és egészen a kúriáig egy szót sem szólt.

Paul szabadsága szinte elillant. A vonatállomásra vezető úton arra a pillanatra gondolt, mikor utoljára lovagolni ment az anyjával. A svájci határ mellett Karola asszony megállította a lovát, és jelentőségteljes pillantásokat vetett a túlsó oldal felé.

Azt akarja, hogy szökjek át vele Svájcba. Menjek? Nem akarok a harctérre kerülni, gondolta Paul. Lehet, hogy gyáva vagyok, az első lövéstől megfutamodom. Ezért kivégezhetnek, és ez sokkal nagyobb szégyenfolt lenne a család nevén, mintha Svájcba szöknék. Végül is a háború elveszett. Talán anyának igaza van, okosabban tenném, ha átlovagolnék a határon. Bár a becsület kötelez, még meggondolhatom magam. Most nem szököm meg… Egész úton a kúriáig, Paul önmagával vitatkozott: a józan ész azt diktálja, hogy szökjek meg. Ha megteszem, biztosan túlélem a háborút, de minden barátomat elvesztem. Senki sem fog velem szóba állni, és életem végéig kitaszított lennék. Papa szemen köpne. Minden köteléket el kellene vágnom a rokonaimtól és a szülőföldemtől. Ezt nem tudnám megtenni. Így az élet vegetálás lenne. Nem szökhetek meg! Visszamehetnék Amerikába… de ott is előbb-utóbb utolérne a gyáva pondró vagy hazaáruló titulus.

Az életösztön azonban nagyon erős volt Paulban. Mi jobb – hősi halottnak vagy élő kukacnak lenni? Hirtelen elhatározással megsarkantyúzta a lovát, és a domboldalon felfelé kaptatott az erdő széle felé.

A vasútállomásra érve Paul lesegítette anyját, s rögtön ott, az út mellett szorosan megölelte. Amikor kibontakoztak egymás karjából Paul hosszan anyjára nézett.

– Most szépen visszaülsz a kocsira, és azonnal elindulsz hazafelé. Nem akarom, hogy itt szomorkodj mellettem, amíg a vonatra várok – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

– De fiacskám…

– Nem, szó sem lehet róla. Tessék hazamenni!

Paul határozott fellépése meglepte az anyját. Néhány másodperc hallgatás után a fiára nézett.

– Igazad van – megcsókolta Pault, visszaült a bricskára, és a kocsishoz fordult.

– Menjünk, Rudi!

Az öreg a lovak közé csapott, és a kocsi elindult a vörös salakos úton a kúria felé. Paul sokáig nézett a távolodó bricska után, megcsóválta a fejét, felvette kofferjét, és lassan elindult az állomás felé.

Nem tudom, látom-e még valaha az életben, gondolta.

Másfél napi, légiriadókkal gyakran megszakított vonatozás után, Bécsen és Passaun keresztül Paul megérkezett Simbachba. Leugrott a lépcsőről, lesegítette a mögötte jövő termetes asszonyságot, felkapta a kofferjét, és gyors léptekkel elindult az állomásfőnök irodája felé.

A virágzó muskátlit az ablakokban, a tisztára söpört járdákat és a jó karban lévő épületeket látva elgondolkozott – pontosan úgy érezte magát, mintha Weissenburgban maradt volna.

Az állomásfőnök ötven év körüli férfi volt, vasutas-egyenruháján viselte háborús kitüntetéseinek szalagjait. Paul meghajolt és bemutatkozott.

– Állomásfőnök úr, hol találom a gárdaezred parancsnokságát? – kérdezte.

 A férfi barátságosan rámosolygott, és hellyel kínálta.

– Telefonálok nekik, Hadnagy úr, biztosan küldenek magáért egy kocsit. Ha akarja, itt, az irodámban is megvárhatja őket, de ha jobbnak látja, kiülhet valamelyik padra. Ott is megtalálják.

– Köszönöm, inkább itt maradok.

– Ahogy gondolja. Ha megbocsát, nekem rengeteg a munkám. A személyzetem nagy része már a hadseregben szolgál – mondta, és a fiókból elővett egy nagy köteg hivatalos papírt, maga elé tette, és sóhajtott. – Néha arra gondolok, hogy senki sem olvassa el a jelentéseimet…

Jó fél óra hosszat üldögélt Paul az irodában, mire végre belépett egy katona és tisztelgett előttük.

– Huber hadnagy urat keresem.

Az állomásfőnök felnézett, de nem kellett semmit sem mondania.

– Én vagyok – mondta Paul és felállt.

– Breitner őrvezető, alázatosan jelentkezem. Weiss százados úr kéreti a hadnagy urat a zászlóaljparancsnokságra. Hoztam egy szekeret önért.

– Köszönöm – mondta Paul, és nyúlt a kofferja után, azonban Breitner megelőzte és felkapta.

– Kövessen, Hadnagy úr kérem!

Paul tisztelgett az állomásfőnöknek, és elindult a katonával a szekérhez, amely az állomás mögötti téren várakozott. Egy másik katona a lovakat itatta. Mindketten tiszta, a szabályoknak minden szempontból megfelelő egyenruhát és derékszíjat viseltek, azonban mindegyik ötven év körülinek nézett ki. Remélem, nem ezekkel a Matuzsálemekkel kell nekem megállítani az orosz gőzhengert, gondolta Paul.

A városon keresztülhaladva egy lemeszelt iskolaépülethez értek, amely előtt fekete táblán, fehér betűkkel a következő volt olvasható:

– Megérkeztünk – mondta a kocsis. – Talán jobb lesz, ha a hadnagy úr itt hagyja a koffert, mert innen úgyis a szállására fogjuk vinni.

– Jó ötlet – bólintott Paul, és elindult az épület bejárata felé.

Az ajtóban egy szuronyos puskás őr állt, aki szabályosan tisztelgett. Ez is legalább hatvanéves, gondolta Paul egyre ingerültebben.

A folyosó végén lévő ajtón egy tábla hirdette a zászlóaljparancsnok irodáját. Paul belépett az ajtón, és az előtérben egy idős őrmesterrel találta magát szemben.

– Hadnagy úr, Feldmann őrmester alázatosan bemutatkozom.

– Huber hadnagy vagyok – mondta, és végignézett az őrmester makulátlan egyenruháján. A mellét három sor kitüntetés szalagja ékesítette. Újabb veterán.

– A százados úr már nagyon várta a hadnagy urat. Erre tessék – nyitotta ki a zászlóaljparancsnok irodája felé vezető ajtót.

Paul a hóna alá vette a sapkáját, belépett az irodába, és összecsapta a bokáját.

– Százados úr, Paul Huber hadnagy szolgálattételre jelentkezem.  – A százados felállt és kezet nyújtott Paulnak.

– Isten hozott, fiam, Hans Weiss vagyok, a zászlóaljparancsnok.

Paul végignézett a szintén hatvan év körüli, jól öltözött tiszten. Neki is számos kitüntetése volt, és a gomblyukában a másodosztályú Vaskereszt piros-fehér szalagja díszelgett. A parancsnoknak feltűnhetett Paul gondterhelt arca, mivel így szólt:

– Tegnap óta vagyok zászlóaljparancsnok, két napja még a rosenheimi gimnáziumban tanítottam földrajzot. A kitüntetéseim mind a Nagy Háborúból származnak, és ne lepjen meg, ha a haditudományokban való jártasságom kissé elavult.

Nem sokat érek vele, de megpróbálhatom elmagyarázni a modern, sokmozgásos hadviselés technikáját, gondolta Paul. Biztosan a hazafiasság lángjától égve, önként jelentkezett szolgálattételre. Harcolni akar a Birodalomért. Remélem, nem fog minket nekizavarni drótakadályoknak és géppuskáknak, mint a Nagy Háborúban tették…

– Egy zászlóalj most is úgy működik, mint a Nagy Háborúban.

– Jó diplomata vagy, Paul. Foglalj helyet – mondta Weiss, és az íróasztalával szemben lévő székre mutatott. – Gyújts rá! – Elővette ezüst cigarettatárcáját.

– Köszönöm, Százados úr, nem dohányzom.

– Jó neked. A nevem egyébként Hans, ne hívj százados úrnak. A lövészárokban mindenkit keresztnéven kell szólítani, mert ha az ellenség meghallja a rangomat, arra a szektorra összpontosítja a mesterlövészeket, ahol én vagyok. Világos?

– Igenis – vágta rá Paul.

Weiss kivett egy cigarettát a tárcájából, meggyújtotta, köhintett egyet, és a kék füstöt a mennyezet felé fújta.

– Van kérdésed, fiam?

– Hány főből áll a tisztikar?

Weiss szomorúan csóválta a fejét.

– Egyelőre hárman vagyunk: Max Weber, ő is veterán, mint én, ő jelenleg a Todt szervezet parancsnokával építi a körletet. Nagy nehezen kiszámolták, hogy mekkora legyen a lőszer- és fegyverraktár.

– Az előírások szigorúan tiltják, hogy a lőszer- és a fegyverraktár egy épületben legyen – jegyezte meg Paul.

Weiss hátradőlt a székén, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Te tudod, mi a szabály?

– Igenis.

– Nos?

– A lőszerraktárnak legkevesebb ötven méterre kell lennie a legközelebbi létesítménytől. Az épület szerkezete különleges. Két sor deszka húsz centiméter hézaggal, amelyet homokkal kell feltölteni. A tetőszerkezet csak könnyű bádoglemez lehet.

– Úgy látszik, téged jól kitanítottak a hadapródiskolában. Ennek mi az értelme?

– Egyszerű: ha felrobban, a nyomás mindig a legkisebb ellenállás irányába terjed. Tehát ledobja a tetőt, de jobbra-balra nem dönt össze semmit. Senki nem sebesül meg.

– Értem – felelte Weiss. – Kiadom a szükséges parancsot. Strauss őrmester rövidesen itt lesz, ő az egyetlen ember a zászlóaljban, aki részt is vett ebben a háborúban. Átnézitek a fegyverlistát, és ti fogjátok irányítani a technikai képzést.

Paul nyelt egy nagyot. Én képezzek ki egy egész zászlóaljat?

– Igenis, Hans, össze fogunk dolgozni.

– Különben a fegyvereink valószínűleg holnap megérkeznek, a lőszer egy-két nappal később, és a legénység hétfőn kezd el bevonulni.

– Értem – felelte Paul.

– Az embereinktől ne várj sokat. Az 1898 és 1902 között született évjáratot hívták be. Ezek mind képzett katonák, többen a Nagy Háborúban is szolgáltak, de a modern fegyvereket senki sem ismeri, kivéve téged és Strauss őrmestert.

Paullal megfordult a világ, ahogy beigazolódott legrosszabb balsejtelme. Nem elég, hogy egy öregek otthonába helyeznek, egy egész zászlóaljra való kriptaszökevényt nekem kell kiképezni. Minden baka a nagyapám lehetne, gondolta keserűen.

Kopogtattak az ajtón, és Weiss elkiáltotta magát, visszarántva Pault a jelenbe.

– Herein!

Huszonöt év körüli, középtermetű, keménykötésű őrmester lépett be.

– Strauss őrmester, százados úr parancsára megjelentem.

– Köszönöm – mondta Weiss, majd Paulra mutatott.

– Ez Huber hadnagy úr, ő fogja irányítani a legénység átképzését. A hadnagy úr teljes kiképzést kapott minden modern fegyver használatában.

Marha jó… megtanítottak géppuskát szétszedni és összerakni, de éles lövészetet alig gyakoroltunk. Megmutatták, hogy melyik a Panzerfaust; elmondták, hogy mire kell vigyázni használat közben, de csak egyet lőhettem vele. A kézigránátot éppen, hogy megmutatták, két éles gránátot dobhattam, és most Hans úgy állít be engem, mintha gyakorlott, vén róka lennék. Remélem, nem fogok nagyon leégni, gondolta.

Strauss elmosolyodott.

– Nagy szerencsénk van a hadnagy úrral, mert gyakorlott tiszteket manapság nehéz találni.

– Igaza van. Vigye el a hadnagy urat a szállására, aztán nézzék meg a körletet, és ha valami nincs rendjén, közöljék Weber főhadnagy úrral, ő majd intézkedik.

– Értettem. Százados úr, engedélyt kérek a távozásra.

– Menjetek.

Strauss és Paul kimentek az irodából, tisztelegtek az írnok őrmesternek, és a szekérig meg sem álltak.

– Őrmester úr, hova menjünk először?

Strauss hosszan ránézett Paulra.

– Talán menjünk először a szállására, aztán a hadnagy úr biztos ebédelni akar.

– Már működik a konyha?

Strauss megrázta a fejét.

– Nem, de a Gasthausban van katonamenü.

– Jó, akkor menjünk oda – mondta Paul. – A körlet ráér.

A Gasthaus kellemes, régies intézménynek bizonyult. A kockás asztalterítőkkel és csipkefüggönyökkel díszített helyiségben Paul azonnal otthon érezte magát.

– A Hadnagy úr üljön az ablak melletti asztalhoz. Én majd találok magamnak egy másikat.

Paul szembefordult az őrmesterrel, csípőre tette a kezét, és határozott hangon kijelentette: – Ide figyeljen, barátom. Nagyon jól tudom, hogy tiszteknek nem illik altisztekkel egy asztalnál ülni, de háború van, és a jelen helyzet végveszély. Mint két katona, szépen leülünk egy asztalhoz, megebédelünk és megbeszéljük a tennivalókat.

Strauss furcsán nézett Paulra.

– Biztos?

– Mint mondtam, biztos. Simbachban eddig találkoztam néhány kriptaszökevénnyel és egy katonával. Ez maga. Remélem, én vagyok a második katona ebben az istenverte dalárdában.

Strauss elmosolyodott.

– Ebben van valami.

Alighogy leültek, a masszív, nagydarab pincérnő széles mosollyal odalépett hozzájuk.

– Mivel szolgálhatok, uraim?

– Két katonaebédet és hozzá két korsó sört kérek – mondta Paul.

– Arnauer sört kérek – tette hozzá Strauss, és Paulhoz fordult. – Ez egy kis a serfőzde Tannban…

– Tudom – vágott közbe Paul. – A tulajdonos fia jó barátom. Őt Klagenfurtba helyezték.

– Ez a hadsereg bölcsessége – mondta Strauss. – A legjobb barátom braunaui …

– Ne is mondja! Őt biztos Hamburgba küldték.

– Pontosan – bólintott Strauss.

– Nos, Őrmester úr, hogyan fogjuk ezeket az öreg katonákat átképezni a modern fegyverek használatára?

– Nem lesz könnyű, Hadnagy úr. Bevallom, az én fegyverismeretem kissé korlátozott. Jugoszláviában szolgáltam, a felszerelésünk régi volt, még a Nagy Háborúból maradt vissza. Imitt-amott kaptunk néhány Schmeissert. Többnyire zsákmányolt Thompson géppisztolyokat használtunk.

Paul szomorúan megrázta a fejét.

– Enyhén szólva szarban vagyunk. Két héttel ezelőtt még boldog hadapródiskolás voltam, aki örült, hogy luk van a fenekén. A modern fegyvereket csak felületesen ismerem.

– Nem kell aggódni, Hadnagy úr, meg fogjuk oldani valahogy.

A pincérnő jelent meg, kezében két, literes söröskorsóval. Amint elviharzott, a két férfi egymásra nézett.

– Miután a modern fegyverek problémáját megoldottuk, engedje meg, Hadnagy úr, hogy felhívjam a figyelmét a legveszélyesebb ellenségre.

Paul lehalkította a hangját.

– Az ötödik …

Strauss elmosolyodott és megrázta a fejét.

– A tetvekre gondoltam.

Paul meglepve nézett az őrmesterre.

– Jól hallotta, Hadnagy úr. Az első két hét után, amelyet a lövészárokban tölt az ember tisztálkodás nélkül, megjelennek a könyörtelen tetvek. A legerősebb embert is képesek harcképtelenné tenni – magyarázta Straus.

– Lehet ez ellen tenni valamit? – kérdezte Paul.

– A védekezés egyszerű: tiszta selyem alsóneműt kell viselni.

– Hol lehet ilyent szerezni?

– Frau Ellie Schlezinger divatüzletében megrendelheti. Most csak sárga amerikai ejtőernyőselyme van, de engem nem érdekel. Most is az van rajtam. Nagyon nehéz megszokni.

A pincérnő jelent meg az ebéddel – rántott leves volt az első fogás, kenyérkockákkal.

– Erre számítottam – jegyezte meg Strauss. – Egyébként Ellie nagyszerű, másfél decis acélflaskákat is árul.

– Ez lett volna a következő kérdésem.

{1} Az orosz gyalogos elnevezése a magyar és a német hadseregben.