Julie Klassen

A PORTRÉFESTŐ LÁNYA

Julie Klassen

A PORTRÉFESTŐ

LÁNYA

A mű eredeti címe

The Painter’s Daughter

Copyright © 2015 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Painter’s Daughter by Bethany House, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A. All rights reserved.

Hungarian translation © Melis Pálma

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELIS PÁLMA

Szerkesztette

SZABÓ PIROSKA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 942 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Együttműködő partnerünk:

Anna Paulsonnak, szeretettel

Feleségül mentem hozzá. Csendes esküvőnkön nem volt

más jelen, mint a pap, az egyházfi és mi ketten.

Charlotte Brontë: Jane Eyre

(Ruzitska Mária fordítása)

*

Az, aki [...] esküjét nem vonja vissza, ha kárt vall is, [...]

nem tántorodik meg soha.

Zsoltárok könyve, 15,2–5.

Első fejezet

1815. március

Anglia, Devonshire

Bosszantó művészek, morogta magában Stephen Marshall Overtree százados, miközben az ismeretlen városka kikötőjében kószálva megnézett minden kirakatot. A kezében lévő, gyűrött papírra pillantva ismét elolvasta a bátyja sebtében odafirkantott üzenetét:

Kibérelek egy házat, akárcsak tavaly, bár még nem tudom, hogy melyiket. Ha a szükség úgy hozza, írhatsz nekem Mr. Claude Dupont-nak címezve a devoni Lynmouthba. De kétségtelen, hogy boldogulsz nélkülem is, Marsh. Mint mindig.

Stephen visszagyűrte a zsebébe az üzenetet, és tovább nézegette az épületeket, amelyek mellett elhaladt: egy kocsma, a kikötőmester irodái, egy dohány- és egy almaborárus. Aztán megakadt a szeme egy ízléses feliraton:

CLAUDE DUPONT

Festő – Királyi Művészeti Akadémia

~

Portrék és helyi tájképek rendelésre.

Az idelátogató művészek tanítása és ellátása.

Érdeklődni odabent.

Stephen megpróbálta lenyomni az ajtókilincset, de a zár nem engedett. A kezét a szeméhez emelve bekukucskált az üvegen. Bent, a félhomályban egy festőállványt, bekeretezett tájképeket és a polcokon festőkellékeket látott, de máskülönben egy lelket sem.

Visszanyelt egy káromkodást. Hogyan is tudna „érdeklődni odabent”, ha az az átkozott ajtó zárva van? Még délután öt óra sincs. Mikor tart nyitva ez az ember? Stephen halkan újabb, nem éppen hízelgő megjegyzést tett a művészekre.

A szeme sarkából észrevette, hogy egy ápolatlan nő lép ki a kocsmából, hogy kiöntsön egy vödör vizet.

– Wesley Overtreet keresem. Látta errefelé? – kiáltott oda neki.

– Csak nem arra a jóképű Adóniszra gondol? Nem, uram – kacsintott rá a nő. – Legalábbis ma semmi esetre sem.

– Tudja, hol szállt meg?

– Azt hiszem, az egyik házban ott, a hegyoldalban, de nem tudnám megmondani, melyikben.

– Na és Mr. Dupont-nal mi a helyzet? – Stephen a zárt ajtó felé intett.

– Mr. Dupont most nincs itt, uram, de a lányát alig negyedórája láttam elhaladni erre. Fogadni mernék, hogy a völgybe ment most is, mint mindennap ilyentájt. – A sétány egy pontjára mutatott, ahonnan egy ösvény vezetett felfelé a hegyoldalban, mielőtt eltűnt szem elől. – Csak kövesse azt az utat, amíg tart. Nem lehet eltévedni.

– Köszönöm.

Stephen még egy pillanatig mozdulatlanul állt ott, és a hegyre pillantott – nádfedeles kunyhók és előkelőbb házak bújtak meg az erdő borította lejtőkön, Lynmouth testvérvárosa, Lynton pedig fent, a hegytetőn terült el. Lehet, hogy a kocsiban kellett volna maradnia, hogy azzal kaptasson föl ezen a majd egy kilométeres úton a hegyre. Felsóhajtott. Most már túl késő.

Végigsétált a tengerparti sétányon, aztán elindult felfelé az ösvényen a szárazföld belseje felé. Most már örült annak, hogy magával hozta a sétapálcáját, amelyben egy vékony kard volt ügyesen elrejtve. Sosem lehet tudni, hogy az ember mikor találkozik útonállókkal, ő pedig jobb szerette, ha mindig van nála fegyver. A katonai kiképzés mély nyomot hagyott benne.

Ahogy felfelé haladt a meredek lejtőn, egyre nehezebben kapott levegőt. Azt hitte, ennél azért edzettebb. A tétlenségben eltelt hónap, amelyet az ezredétől távol töltött anélkül, hogy gyakorlatoztatta volna őket, máris éreztette a hatását. Lesz pár keresetlen szava Wesley-hez, ha megtalálja. Stephennek az ezredénél lenne a helye, ahelyett hogy Wes kötelességeit teljesítse a fivére helyett otthon, és őt hajkurássza itt.

Felfelé haladt a fák között, aztán kijutott egy tisztásra, ahol a sziklás út nyugat felé kanyarodott a sziklafal oldalát követve, magasan a mélykék és szürke színben játszó Bristol-csatorna felett. A meredek lejtőt kiszáradt fűtarló, csenevész rekettyés és itt-ott egy-egy elgörbült facsemete borította, vajmi kevés ahhoz, hogy megtartson egy embert. Ha valaki megcsúszna itt, azonnal száz-százötven métert zuhanna a hideg tengerbe. Stephen gyomra görcsbe rándult a gondolatra.

Idős dajkája legutóbbi kijelentése visszhangzott a fejében: „Nem éri meg, hogy meglássa az örökségét...” Még mindig érezte dajkája erős kézszorítását, és látta a komor fényt a szemében.

Stephen megborzongott, hátralépett a sziklafal szélétől, és folytatta az útját.

Egy tengeri madár vijjogását hallva felnézett. Sirályok szálltak a magasban, a süvítő szél felfelé repítette őket. Fekete-fehér alkák és szürke szárnyú, háromujjú csüllők fészkeltek a kiálló sziklák között.

Már tíz-tizenöt perce sétált, és a fiatal nő nyomát se látta maga előtt. Remélte, hogy nem vétett el egy kanyart valahol. Ahogy továbbhaladt, úgy tűnt, mintha csökkent volna a hőmérséklet. Bár a tavasz korábban köszöntött be a délnyugati parton, a csatorna felől fújó csípős, jeges északi szél még mindig a tél szorításában tartotta a területet.

A szemébe húzta a kalapja karimáját, és felhajtotta a nagykabátja gallérját. Alig két hét múlva ismét felcseréli civil öltözékét az egyenruhára, visszatér a katonai szolgálatba, hogy a nagyapja büszke lehessen rá. De először meg kell találnia Wesley-t, és haza kell küldenie. Mivel Humphries nyugdíjba ment, kellett valaki, aki segít a papának felügyelni a birtokot. Az apja nem örvendett a legjobb egészségi állapotnak, és szüksége volt egy hozzáértő képviselőre, aki helyette gondoskodik arról, hogy a birtok bérlői jól érezzék magukat, a munkások pedig végezzék a dolgukat. A Brit Hadsereg századosaként értelemszerűen lett ez a szerep Stephené. De az eltávozása hamarosan véget ér, akár száműzetésben van Napóleon, akár nem.

A birtok ügyeinek intézését a bátyjára kellett volna bíznia, de Wesley ismét délre utazott a télre, édesanyjuk könyörgése ellenére. Mindig ragaszkodott hozzá, hogy a művészete legyen az első. A gyakorlati, hétköznapi ügyeket inkább másokra hagyta.

Az egyik kanyar után Stephen észrevett egy kiugró szirtet – sziklák halmozódtak egymásra, mint valami várorom –, ahonnan akadálytalanul bele lehet zuhanni a lent örvénylő árba. A lába elé pillantott, hogy biztos talajra lépjen, de a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes, így ismét felnézett.

Mély levegőt vett. A magasban, a szakadék szélén egy alak állt hullámzó szoknyában, szélfútta köpenyben és mélyen a szemébe húzott szalmakalapban. Az egyik cipője egy hatalmas kő és a sziklaszirt közé ékelődve már túl is nyúlt a peremén. Mit művel ez a bolond?

A nő térdre esett, és kinyújtotta kesztyűs kezét... Megpróbál elérni valamit, vagy arra készül, hogy leugorjon a szirtről? Azt tervezi tán, hogy kárt tesz magában?

Ki-kihagyó szívveréssel Stephen előresietett. – Álljon meg! Ne tegye!

Úgy tűnt, mintha a nő a zúgó szélben nem hallaná őt. Stephen az oromra ugorva látta, hogy az alak egy tüskés bokorba akadt papírt igyekszik elérni.

– Lépjen hátrébb! Majd én visszahozom önnek.

– Ne! – kiáltotta a nő. – Ne!

Stephen a nő tiltakozását a testi épségéért érzett aggodalomnak tudta be, kinyújtotta hát a sétapálcáját, hogy elérje a papirost, és felhúzza a lejtőn. Lehajolt, és az egyik sarkánál fogva felkapta a vastag, téglalap alakú papírt – egy festményt. Elakadt a lélegzete.

Megfordult, hogy a szemébe húzott kalap alatt meglássa a nő könnyáztatta arcát. Ismét a festményre pillantott, és döbbenten eszmélt rá, hogy az előtte álló nő tökéletes képmását tartja a kezében – egy nőét, akit felismert, mivel a portréját egy éven keresztül magával hordta a gyakorlatozás és a harcok során, és talán túl sokat is nézegette a tábortüzek fényénél.

Egy szélroham hátrafújta a főkötőt a nő fejéről, a szalag a torkához tapadt, maga a fejfedő pedig a hátának verődött. A szél belekapott a hullámos, szőke hajtincsekbe, amelyek a nő sovány, szögletes arca körül örvénylettek. Szomorú, kékesszürke szempár hunyorgott a nap kihunyó fényében.

– Maga... az – bökte ki a férfi.

– Tessék? – A nő összevonta a szemöldökét. – Találkoztunk már?

Stephen megköszörülte a torkát, és kihúzta magát.

– Nem. Ez... a portré... hasonlít magára. – Felemelte a képet, és a stílusából egyértelműen megállapíthatta, hogy a bátyja műve.

Ahelyett hogy köszönetet mondott volna, a nő arca eltorzult.

– Miért tette ezt? Éppen megpróbáltam megszabadulni tőle, hadd vigye a szél messzire. Hadd tüntesse el!

– Miért?

– Adja vissza! – követelte a nő kinyújtott kézzel.

– Csak akkor, ha megígéri, hogy nem teszi tönkre.

A nő összeszorította az ajkát. – Ki maga?

– Stephen Overtree százados. – Azzal átnyújtotta a nőnek a papírt. – Maga pedig bizonyára Miss Dupont. Azt hiszem, ismeri a bátyámat.

A nő rámeredt, aztán elfordította a tekintetét.

– A maga családjától bérel egy kis házat. Megálltam a műteremnél, de zárva találtam. Meg tudná mondani, hol keressem?

– A maga helyében én nem vesződnék ezzel – felelte a nő. – A bátyja elment. Itáliába hajózott, hogy tökéletes múzsát találjon magának. Dulcineát vagy Mona Lisát... – A nő pislogott, mert ismét könny szökött a szemébe, megfordította a festményt, így láthatóvá vált az a néhány sor, amelyet a bátyja firkantott oda.

Stephen olvasni kezdte:

Kedves Miss Dupont!

Az olasz házaspár, akikkel találkoztunk, meghívott, hogy utazzak el velük a szülőföldjükre, hogy megoszthassák velem a villájukat és a festékeiket, szívem legnagyobb örömére. Egy pillanat alatt döntöttem, mert nem tudtam ellenállni. Tudja, mennyire szeretem Itáliát! Még ebben az órában útra kelünk.

Tudom, hogy személyesen kellett volna búcsút vennem öntől. Kerestem, de nem találtam. Szerencsére, mivel ön is művész, megért engem, és belátja, hogy követnem kell a múzsámat és a szenvedélyemet. Meg kell ragadnom ezt a lehetőséget, mielőtt elúszik az árral.

Gyönyörű évszakot töltöttünk együtt, maga meg én, és mindig szeretettel emlékszem majd önre.

Arrivederci,{1}

W. D. O.

A mennykő csapjon belé!, dühöngött magában Stephen. Most hogyan küldhetné haza a bátyját?

– Nem hagyott meg egy címet, ahová a leveleit továbbíthatná? – kérdezte. – Vagy nem említett legalább egy kikötőt vagy várost?

A nő a fejét rázta.

– Nekem nem. Azt hiszem, hogy az az olasz házaspár nápolyi, de lehet, hogy tévedek.

– Keith hadnagy is vele ment?

– Carlton Keithre gondol? Feltételezem, hogy igen. Úgy tűnt, mindenhová együtt mennek.

Stephen bólintott.

– Nem tudja véletlenül, hogy a bátyám minden holmiját magával vitte-e? – Azért tette fel ezt a kérdést, hogy rájöjjön, Wesley-nek vajon szándékában áll-e visszatérni Lynmouthba.

A nő ismét a fejét rázta.

– Amikor ma reggel benéztem hozzá, meglepődve láttam, hogy sok festményét, sőt még a télikabátját is itt hagyta.

– Az apjának nem említette a bátyám, hogy azt tervezi, elutazik?

– Az apámtól rendeltek egy portrét, ezért visszatért Bathba. Azt hittük, a bátyja azt tervezi, hogy itt tölti a tavaszt is. Ezért... lepődtem meg annyira... amikor ezt az üzenetet megkaptam.

Vajon csupán ezért volt ennyire meglepődve? Stephen úgy vélte, hogy nem. A nő könnyei és Wesley mentegetőző levele árulkodó volt. Miss Dupont beleszeretett a fivérébe. Kétségtelen, hogy a bátyja minden vonzerejét bevetette, hogy elbűvölje, aztán otthagyta, amikor ráunt. Talán Wesley is szerette a nőt egy ideig. Vagy legalábbis csodálta. Vajon meddig jutott vele? Vajon Wes nem csak a szívét törte össze? Ahogy erre gondolt, rémület hasított belé.

– Megnézhetném a házat? – kérdezte Stephen.

A nő hátravetette a fejét. – Miért?

– Szeretnék körülnézni... hátha találok valamit, amiből megtudhatom, hogy pontosan hová ment a bátyám. Meg kell próbálnom valahogy üzenni neki Itáliába.

– Ó... – A nő elhallgatott, ahogy elmerült a gondolataiban, majd gyorsan folytatta: – Esetleg megkérdezhetné a kikötőmestert, hátha tudja, hová tartott a hajó.

– Ezt fogom tenni. Köszönöm. Ennek ellenére szeretném megnézni a házat.

A nő az ajkába harapott, tétovázni látszott.

– Nem... hinném, hogy Bitty volt már ott, hogy rendet tegyen. Talán, ha ön...

– Nem számít. Sürget az idő, úgyhogy ha most megnézhetném...

A nő mély lélegzetet vett. – Rendben.

Miss Dupont olyan fürge és magabiztos léptekkel mászott le a szirtről, mint egy csitri, pedig látszott rajta, hogy már a húszas évei elején jár.

A hegyfok túloldalán lévő ösvény felé intett. Nem arra, amerről Stephen jött.

– Ez a rövidebb út – magyarázta.

Stephen hozzá igazította a lépteit, és úgy érezte magát a karcsú alak mellett, mint egy izomkolosszus.

Miss Dupont a testvérvárosok közül a magasabban fekvő Lynton felé vette az irányt. Elhaladtak a kovácsműhely, a béristálló és egy régi templom mellett, aztán egy ideig egy macskaköves úton lépdeltek lefelé a hegyről. Ott három fehérre meszelt házikó simult a hegyoldalba, kilátással Lynmouth kikötőjére és a mögötte csillogó csatornára. Az első háznál Miss Dupont leakasztotta az övére tűzött láncot, és a kulcsok közt keresgélt, amíg megtalálta a megfelelőt. Kinyitotta az ajtót, és belépett.

Stephent meglepte, hogy a fiatal nő szemmel látható magabiztossággal megy be egy agglegény házába, holott a beszédmodora és a viselkedése úrinőre vallott. Követte őt, és az illendőség kedvéért nyitva hagyta az ajtót. Körbesétált az egyágyas szobában, és észrevette, hogy hozzá hasonlóan a nő is szemügyre veszi a helyiséget, mintha keresne valamit. Vajon van itt valami, amit nem szabadna látnia? A szobában egy művész felszerelései hevertek szanaszét: egy festőállvány, használt festékestégelyek, vásznak és vázlatfüzetek. Egy asztal, székek és egy egyszerű kályha húzódott meg az egyik fal mentén, a másiknál pedig egy vetetlen ágy. A nő tekintete rávillant, aztán gyorsan másfelé nézett.

Miss Dupont felkapott egy csipkekesztyűt az egyik szék karfájáról, és megpróbálta eltüntetni a kabátujjában.

– Biztosan akkor hagytam el, amikor korábban benéztem... – mondta halkan, amikor észrevette, hogy a férfi őt nézi.

Stephen tekintete a nő által viselt, ugyanolyan kesztyűre siklott, de nem szólt semmit. Helyette átvizsgálta a falnak támasztott festményeket, és átlapozta az asztalon lévő vázlatfüzetet. Ugyanaz az ismerős arc nézett vissza rá – különféle arckifejezésekkel. Eleinte ünnepélyes, aztán egyre magabiztosabb, a szégyenlős félmosoly idővel ragyogó, őszinte mosollyá teljesedett ki. A ruházata is változott – a szemérmes, nyakat takaró csipkét mélyebb dekoltázs váltotta fel, végül meztelen válla is kivillant.

Miss Dupont elpirult, és a férfi mellett átnyúlva becsukta a vázlatfüzetet.

– Igen, többször is modellt ültem neki. – Védekezően, kissé élesebb hangnemben folytatta: – Nagyon ragaszkodott ehhez. Előtte sohasem tettem ilyet... még az apámnak sem álltam modellt... És meglehetősen kényelmetlenül éreztem magam közben. De sejtheti, hogy egy ilyen isten háta mögötti helyen a bátyja rendkívül kevés modell közül választhatott.

Stephen elfojtott egy sóhajt, émelyegni kezdett. Ó, igen! Túlságosan is messzire mentek. És Wesley ennek a lánynak nem csak a szívét törte össze. Ráadásul, ha nem tévedett, egy egyébként ártatlan lányét.

– Keith hadnagy is itt lakott? – kérdezte.

– Igen. Felajánlottuk neki, hogy hozunk ide egy másik ágyat, de azt mondta, inkább a hálózsákját választja. – A nő körülnézett a szobában. – Nem látom itt. Valószínűleg magával vitte.

Ez Keithre vall, gondolta Stephen.

– Feltételezem, hogy a bátyám nem intézkedett arra nézvést, hogy elraktározzák a holmiját, és nem fizetett elég bérleti díjat ahhoz, hogy fenntartsák neki ezt a házat, amíg vissza nem tér.

– Nem. Csak a hónap végéig fizette ki a lakbért.

Stephen magában számolni kezdett. Egy tengeri út Itáliába az időjárástól és a széljárástól függően három-három hétig tarthat oda-vissza, arról nem is beszélve, hogy nem tudhatta, Wesley mennyi időt szándékozik ott festegetéssel tölteni. Vajon mire gondolhatott Keith, amikor hagyta elmenni? Egyetlen szó nélkül? Vagy éppen most érkezik postán egy levél Overtree Hallba?

– Össze kell csomagolnom a holmiját, hogy valahogy hazaszállíttassam – sóhajtott fel Stephen.

A nő elgondolkodva bólintott. – Talán van egy erre alkalmas ládánk a műteremben. Jöjjön! Megkérem a papa segédjét, hogy segítsen önnek.

– Köszönöm.

Miss Dupont felajánlotta neki, hogy használhatja a házat éjszakára, hisz a bátyja már kifizette. Stephen udvariasan visszautasította, mert már foglalt magának egy szobát a Rising Sun fogadóban, ahol meleg vacsora várta.

Intett a nőnek, hogy menjen előre. – Visszakísérem.

A nap lassan lenyugodott, ahogy a kanyargó ösvényen lesétáltak Lynmouthba.

– Tudja – kezdte a nő –, a bátyja sohasem említette, hogy van egy Stephen nevű testvére. Csak egy Marsh nevűről beszélt mindig. Egy emberevő óriásról.

Stephen savanyú képet vágott, bár tudta, hogy így szembetűnőbbé válik a sebhely az arcán, és valóban leginkább egy emberevő óriásra hasonlít.

– A második keresztnevem Marshall – magyarázta. – A bátyám Marshnak hív. Ez egyike azoknak a beceneveknek, amelyeket számomra tartogat. Beleértve a Fekete századost is.

– Ó, sajnálom, én...

– Nem számít. Találó a személyleírás.

Amikor megérkeztek a kikötő közelében lévő műteremhez, Miss Dupont egy másik kulcsot használt, hogy kinyissa az ajtót. Rosszallóan nézett körül a homályos, csendbe burkolózó helyiségben.

– Maurice-nak az a kötelessége, hogy égve hagyja a lámpákat, az ajtót pedig nyitva legalább öt óráig. Úgy tűnik, már órákkal ezelőtt elment.

– Maga itt lakik? – kérdezte Stephen.

– Van egy házunk Bathban, de amikor itt vagyunk, akkor az emeleti lakásban lakunk. Bár most, hogy apám elment, Mrs. Thruptonnél, az egyik szomszédomnál tartózkodom.

A férfi olvasott a sorok között.

– Az apja segédje egy fiatal fiú, vagy... házas?

– Egyik sem.

– Ó! – Stephen bólintott, és érthetetlen módon megkönnyebbült, amiért Miss Dupont mégiscsak ad a jó hírére.

Egy húsz év körüli férfi cammogott le a lépcsőn, csak harisnya volt a lábán. Nadrágot, gyűrött inget és mellényt viselt, de kabátot nem. Kócos volt, mintha épp most bújt volna ki az ágyból.

– Hoztál nekem vacsorát? – kérdezte a nőtől. – Éhen halok.

– Attól tartok, hogy neked kell gondoskodnod magadról – válaszolta a nő, és letette a kalapját meg a kesztyűjét.

– Ő meg ki? – A fiatalember szemtelenül felszegte az állát.

– Overtree százados, Mr. Overtree öccse. Százados, ő itt Maurice O’Dell, az apám segédje.

– Még egy Overtree? Milyen szerencsés napom van – mondta gúnyosan. – Ez meg mit akar?

– Egyszerűen el akarja szállíttatni a bátyja holmiját, amit a kis házban hagyott. Szeretném, ha segítenél neki.

– Hallottam, hogy... elment – jegyezte meg O’Dell. – Jó, hogy megszabadultunk tőle, ha engem kérdezel.

– Nem kérdeztelek – mondta Miss Dupont hűvösen.

Stephen végigmérte a fiatalembert, mintha a vetélytársa lenne. Alig volt magasabb Miss Dupont-nál, bár zömökebbnek tűnt. Feltűnően sötét szeméről és pisze orráról a századosnak egy rakoncátlan mopszli jutott az eszébe, amely megugat egy nagyobb kutyát.

O’Dell vastag ajkát lebiggyesztve Stephenhöz fordult.

– Nem csupán segéd vagyok, hanem családtag is. Claude Dupont unokaöccse.

– Házasságkötés révén, igen – tisztázta a nő. – Az apám feleségül vette Maurice nagynénjét néhány évvel ezelőtt.

– Nem fogok örökké rézmetszeteket készíteni – jelentette ki O’Dell. – Magam is művész vagyok. Egy nap még híres leszek. Csak várja ki.

– Sajnos nincs annyi időm – mondta Stephen szárazon. – Most pedig lenne szíves venni a fáradságot, és kerítene nekem egy ládát, valamint megadná a helyi fuvarozótársaság címét...?

– Sok ládánk van a raktárban – mondta Miss Dupont. – Maurice, kérlek, intézd el, hogy a legnagyobbat átszállítsák az első házba.

– Rendben van, de azt ne várd tőlem, hogy segítsek bepakolni annak a piperkőcnek az itt hagyott holmiját.

– Akkor kérlek, ügyelj a festőműhelyre délelőtt, amíg én bepakolok. Hány órakor találkozzunk? – fordult Stephenhöz.

– Korán kelő vagyok. Mondjuk nyolckor... vagy legyen inkább kilenc?

– Nyolckor jó lesz. Akkor holnap reggel!

Stephen habozott. – Jó helyen... van itt, vagy elkísérjem a szomszédjához, akit említett?

– Egyedül is boldogulok. De köszönöm.

Sophia Margaretha Dupont nézte, amint a fekete hajú, széles vállú idegen hosszú léptekkel távozik, és alig hitte el, hogy Wesley Overtree rokona lehet. A gyönyörű, szívtipró Wesley-é.

Nem is sejtette, hogy megváltoztak köztük a dolgok – legalábbis Wesley részéről. Sophie a szokott módon jelent meg aznap reggel is a háznál, repeső szívvel alig várta, hogy ismét láthassa a férfit, azon tűnődött, hogyan mondja el neki a hírt. De csak egy elhagyatott házat talált, és a férfi búcsúlevelét. Az arcáról hirtelen lefagyott a mosoly. A gyomra görcsbe rándult a rémülettől. Mit csinált rosszul?

Tudta, hogy a férfiak nem szeretik, ha bármire is rákényszerítik őket, úgyhogy nem követelőzött. Vajon Wesley egyszerűen csak ráunt, vagy rájött, hogy nem elég szép neki – sem modellként, sem feleségként?

Ismét elolvasta a megmentett üzenetet, amelyből nem juthatott más következtetésre, csak arra, hogy Wesley nemcsak Lynmoutht hagyta el hirtelen, hanem őt is. Megfordította a papírlapot, amelyen az üzenet állt, és újra megdöbbent azon, hogy a férfi a róla festett több tucat képmás egyikének a hátára írta. Kétségtelenül egy tucattal több volt a kelleténél.

Sophie nekidőlt a műteremben lévő pultnak, gyengének és lehangoltnak érezte magát. Ez volt élete legrosszabb napja, kivéve azt a réges-régit, amikor az édesanyja meghalt. Erre a gondolatra gyengéden a kezébe vette a gyűrűt, amelyet egy láncon viselt a nyakában, közel a szívéhez.

Nem elég, hogy Wesley elhagyta, és ezzel az utolsó reménye is odaveszett, hogy valaha is boldog lehet vele, de még azt is el kellett viselnie, hogy a férfi testvére megalázó módon kérdezősködjön. Stephen kemény, mindentudó arckifejezése émelyítő érzést keltett benne, miszerint a százados sejti az igazságot: hogy Sophie nem azzal követte el a legnagyobb illetlenséget, hogy modellt állt.

Emlékezett rá, hogy Wesley milyen személyleírást adott szigorú testvéréről, Marshról, aki mindig helytelenített valamit. Azt mondta róla: „Fekete százados előbb üt meg valakit, mint hogy meghallgatná.” Sophie rosszindulatú, megkérgesedett szívű harcosnak képzelte, olyan embernek, aki szörnyű dolgokat látott. És valószínűleg szörnyű dolgokat tett.

Overtree százados valóban heves vérmérsékletűnek tűnt, azzal a durva sebhellyel, amelyet bozontos pofaszakálla és félhosszú, sötét haja alig takart el. Vajon a hajszínének vagy komor személyiségének köszönhetően kapta a Fekete százados nevet? Talán a fekete mindkettőt jól jellemezte. Magasabb volt, mint Wesley – jó pár centiméterrel több a száznyolcvannál –, viszont markáns vonású arca nem büszkélkedhetett Wesley finom csontozatával vagy tökéletes szépségével. A szeme azonban feltűnő volt. Kék, Wesley-é pedig világosbarna. Sophie sohasem gondolta volna, hogy a férfinak kék szeme van.

A két fivér gyors összehasonlítása lassan háttérbe szorult, amint a saját helyzetének a valósága ismét elfoglalta a gondolatait. Nem ez a megfelelő idő arra, hogy ilyen jelentéktelen dolgokon töprengjen. Nem, amikor tudta, hogy a további sorsa még nem dőlt el, és hamarosan örökre megváltozik az élete.

Az anyja halála óta nem sokat gondolt Istenre. Az egyház nem játszott jelentős szerepet a gyermekkorában. De az elmúlt hetekben nagyon buzgón imádkozott, azt remélve, hogy amitől félt, nem igaz.

Most viszont másért imádkozott. Valaha olyan biztos volt benne, hogy Wesley elveszi feleségül. De most elment. Még ha vissza is jön, időben érkezik-e ahhoz, hogy megmentse őt és a jó hírét? Ó, istenem, add, hogy időben visszatérjen hozzám...

Második fejezet

Stephen korán reggel felkelt, és megreggelizett. Mivel nyugtalan volt, megkérte a fogadóst, hogy igazítsa útba a legközelebbi templom felé, ahová el is ment imádkozni. Fiatalabb férfiként – és fiatalabb fiúként – valaha azt remélte, hogy egyházi pályára léphet. De a nagyapjának más tervei voltak vele. Bizonyos szempontból a hadsereg közelebb hozta Stephent Istenhez, mint amennyire a papi hivatás valaha is képes lett volna erre. De még így is arra vágyott, hogy az embertársait szolgálja valamilyen kiemelkedő tettel.

A templomhajó ünnepélyes csendjében arra kérte Istent, hogy adjon neki bölcsességet azzal kapcsolatban, hogy mi a teendő Wesley-vel... és Miss Dupont-nal. Kegyelemért is imádkozott, hogy képes legyen elfogadni Isten akaratát, ha öreg dajkája jóslata valóban igaz. A dajka épp akkor tette azt a nyugtalanító megjegyzést, amikor Stephen távozott Overtree Hallból. A jelenet most ismét lepergett előtte gondolatban...

Amikor Stephen lejött a lépcsőn, hátrahőkölt megdöbbenésében, hogy Miss Whitney-t ott látja a nyitott hátsó ajtóban. Egykori dajkája általában fent maradt az emeleten. Vajon azért jött le, hogy elbúcsúzzon tőle?

Elindult felé. – Mi az, Winnie? Minden rendben?

– Nem. Viszont sem maga, sem én nem tehetek ezzel kapcsolatban semmit. – Az asszony felsóhajtott, és a férfi kezében lévő útitáskára nézett. – Elindul, hogy visszahozza Wesley-t?

– Igen, de ne aggódjon! Kate majd a gondját viseli, amíg távol leszek. Minden rendben lesz.

A dajka a fejét rázta. – Nem hiszem, hogy rendben lesz. Nem fogja tudni mindig megmenteni, ugye ön is tisztában van ezzel?

Ismét kinézett az ajtón, Stephen pedig követte a tekintetét, és meglepődött, hogy gyerekkori barátját és szomszédját, Miss Blake-et látja osonni a kerten át.

– Megváltozott a széljárás – mondta Miss Whitney. – A csontjaimban érzem.

Stephen zavartan összerezzent. – Nem értem, Winnie. De attól tartok, most mennem kell.

Az asszony mély levegőt vett, és nagyot sóhajtott. – Nincs ez rendjén.

– Micsoda?

– Hogy Wesley lesz az örökös, miközben minden munkát maga végez.

Stephen már máskor is hallotta ezt a siránkozást.

– Ne aggódjon! És ne feledje, hogy megkapom nagyapától azt a vagyont, ha harmincéves leszek. – Halkan elnevette magát, és incselkedve hozzátette: – Ha megérem.

– Nem. Nem hiszem, hogy megéri – válaszolta az öregasszony komor arckifejezéssel. – Nem éri meg, hogy meglássa az örökségét. Tudom, amit tudok, bárcsak ne tudnám! A világ a feje tetejére állt.

Stephen összeráncolta a homlokát. – Miről beszél?

Az öregasszony tekintete távolivá és zavarttá vált.

– Minden embert a tettei szerint jutalmaz majd meg.

– Úgy érti, hogy a mennyben kapom majd meg a jutalmamat? Ne sürgessen! – Stephen ismét élcelődve próbálta meg elhessegetni magától az asszony furcsa szavait, de nyugtalanította a kísérteties fény a szemében.

A dajkája megragadta a karját. – Készüljön fel, fiam. Közeleg az ön ideje.

Ebben a pillanatban a húga viharzott be az előcsarnokba, és jelentőségteljesen integetett.

– Stephen! Mindenki téged keres. Roberts azt mondja, azonnal indulnod kell, vagy lekésed a postakocsit.

Stephen lassan elfordította a tekintetét Miss Whitney-ről, és odakiáltott a húgának:

– Jövök!

Öreg dajkája egy pillanatig még fogva tartotta a karját.

Stephen megsimogatta a kezét.

– Hamarosan visszatérek, Winnie. És minden rendben lesz... mint mindig.

– Nem, kedves Stephenöm. Nem hiszem, hogy a dolgok valaha is megint ugyanolyanok lesznek. Felkészült rá, hogy megismerje a végzetét?

Stephennek elszorult a torka. Vajon az öregasszony azt mondta, amire ő gondolt?

– Igen, készen állok – suttogta, és finoman kiszabadította a karját a dajka szorításából.

Amint ott ült az ismeretlen templomban, Miss Whitney szavai visszhangzottak Stephen fülében: „Nem éri meg, hogy meglássa az örökségét... Felkészült rá, hogy megismerje a végzetét?”

Egykori dajkája sohasem állította, hogy jóstehetsége van, vagy valami különleges isteni kinyilatkoztatásban részesült. De Stephen úgy érezte, hazudna, ha azt mondaná, hogy az asszony szavai nem gondolkoztatták el. Számtalan esetre emlékezett, amikor az évek során a dajkája olyan dolgokról tudott, amikről az észszerűség határain belül sejtelme sem lehetett volna. Vagy megjósolt olyan eseményeket, amelyek később bekövetkeztek. Bízott a dajkájában – és nem volt tudomása olyan alkalomról, hogy a dajkája tévedett volna valamiben. Még így is, hogy Stephen hívő emberként tudta, a sorsa Isten kezében van. Mondta is magának, hogy ne higgyen Miss Whitney szavainak. De olyan férfi volt, aki vissza akart térni az aktív katonai szolgálatba, ahol az élete mindig veszélyben forgott.

Váratlanul a Biblia egy sora futott át az agyán: „Nincs senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja a barátaiért.”{2}

Ezt nem vette jó jelnek.

Nyolc előtt néhány perccel Stephen felment a hegyre a házhoz. Előbb ért oda, mint Miss Dupont, és kint várakozott. Az ajtó mellett egy nagy láda feküdt a földön. Az ajtó azonban zárva volt. Megnézte a zsebóráját, aztán emlékeztette magát arra, hogy Miss Dupont nem az egyik közlegénye, aki megérdemli, hogy lehordják, mert várni kellett rá.

Öt perccel később Miss Dupont már sietve jött is felfelé a meredek ösvényen, látszott rajta, hogy fáradt.

– Elnézést. Nem vagyok valami jól ma reggel. Nem szoktam késni.

A nő kinyitotta az ajtót, belépett a házba, és elkezdte kitárni a zsalugátereket. De a vidám reggeli fény valahogy csak arra szolgált, hogy még szánalmasabbá tegye az ott hagyott holmikat és a gyűrött ágyneműt.

– A nagyobb vásznakkal kezdem, maga meg átválogathatná a festőkellékeket – szólalt meg Stephen, miután bevitte a ládát a házba. – Tartson meg mindent, ami az apjáé, és a festékeket meg az olajakat, amik tönkremennének a távollétében. Gondolom, az apja vagy a segédje talán még hasznát veszi.

– Igen. Köszönöm.

– Nincs értelme, hogy kárba vesszenek.

Stephen összeszedte Wesley kabátját és néhány személyes holmiját, majd a festmények felé fordult.

– Meg vagyok lepve, hogy nem vitte magával ezt a festőállványt – jegyezte meg.

– Ez egy tartalék állvány a műhelyből. – Sophie megtörölte a kezét egy kendőben. – Először a vásznakat kellene becsomagolnunk – javasolta –, nehogy megsérüljenek útközben. Ezek a tájképek egész jók.

Stephen felemelte az egyiket a festőállványról.

– Ez tetszik. Egész más stílusú, mint Wesley festményei.

– Ó, hm... Ezt nem ő, hanem... az egyik tanítványa készítette.

– Ó! Ha megtenné, hogy visszajuttatja hozzá.

– Természetesen.

A férfi felemelt egy másik képet.

– És ez Wesley műve? Feltételezem, hogy nem egy önarckép.

– Nem. Ez egy másik festmény... ugyanattól a tanítványától. Gondom lesz rá, hogy ez is visszakerüljön hozzá.

Stephen egy újabb festményért nyúlt, amelyet Wesley a görög ruhába öltözött Miss Dupont-ról festett – szélfútta, elszabadult hajtincsek, az aranyszínű ecsetvonások közt rézszínű fények, keskeny, de szép arc, telt ajkak és nagy, fürkésző szempár. Azon tűnődött, vajon miért nem látott rendes, nagy méretű festményeket Miss Dupont-ról azok között a tájképek között, amelyeket Wesley Lynmouthból hozott haza az előző évben. Kétségtelen, hogy az a miniatűr portré, amelyet Stephen megtalált, egyike volt annak a néhány kis festménynek és vázlatnak, amelyeket Wesley a festő lányáról készített a múlt évben. Viszont úgy tűnt, hogy idén a bátyja alig festett mást. Stephen gondosan becsomagolta a vásznat, aztán felkapott egy másik képet, amely szintén Miss Dupont-t ábrázolta, de fedetlen vállal. Miközben nézegette, valami belényilallt... Vajon mi? Kénytelen-kelletlen csodálat? Harag? Féltékenység?

A nő arrafelé pillantott, és egy ránc jelent meg két szőke szemöldöke közt.

– Tényleg muszáj azt is elvinnie? Egyáltalán bármelyik rólam festett képet?

Stephen elhessegette magától az észszerűtlen érzéseket.

– Mit javasol, mit tegyek velük? Hát nem Wesley tulajdonába tartoznak?

– Feltételezem. De biztosan megérti, miért gyűlölöm a gondolatot, hogy közszemlére teszik őket valahol az ön otthonában.

– Talán át kellett volna gondolnia, mielőtt beleegyezett, hogy modellt ül neki.

A nő lehajtotta a fejét, és Stephen máris megbánta, hogy éles hangot ütött meg.

– Természetesen igaza van – ismerte el. – Nem gondolkoztam világosan, és bizonyára nem is gondoltam át.

– Mit gondolt akkor?

A nő vállat vont.

– Egyszerűen csak segíteni akartam valakinek, aki... egy művésznek. Nem láttam előre a kész festményeket, amelyeket egy nap el lehet majd adni, vagy fel lehet akasztani a falra, hogy a családja lássa.

Stephen beletette az utolsó vásznat is a ládába. – Így ni, ez az utolsó közülük.

A nő bólintott. – Felküldöm Maurice-t egy kalapáccsal meg szögekkel, hogy lezárja a ládát, és lehozza ezeket a kellékeket. Én...

Hirtelen elsápadt, a szeme tágra nyílt. A szájára szorította a kezét, az ajtóhoz sietett, és kirohant.

Az ablakon keresztül Stephen látta, hogy a nő két bokor között meggörnyedve öklendezik.

Erre a saját gyomra is görcsbe rándult. Jaj, ne! Ez azt jelentené, amitől félt? Elég katonafeleség kísérte az ezredet ahhoz, hogy felismerje ezt az egyértelmű jelet. Gondolatban ismét felidézte a nő könnyeit, az ágyra vetett nyugtalan pillantásait, fedetlen vállát... Mit kellene tennie, ha igaza van? Hagyja figyelmen kívül, amit a saját szemével lát? Vagy ajánljon fel némi pénzt a szegény, kihasznált lánynak? De ő nem egy könnyűvérű londoni nőcske, hanem egy elismert művész lánya. Az a nő, akinek az arcképét titokban már majdnem egy éve magánál hordja...

Miss Dupont remegő lábbal lépett be néhány perccel később, igyekezett közömbösnek tűnni, valószínűleg nem vette észre, hogy a férfi a tanúja volt az előbbieknek.

Stephen adott neki egy tiszta zsebkendőt, mire a nő egy pillanatra a szemébe nézett, aztán a tekintete továbbrebbent a közeli ablakra, mielőtt betegesen zöld arca ismét elvörösödött.

– Elnézést. Reméltem, hogy megkímélem magát ettől. Nem valami kellemes látvány. – A nő halovány mosolyt erőltetett magára. – Biztosan ettem valamit.

– Most már jobban van? – kérdezte Stephen.

– Igen. Hol is tartottunk? – fordult Sophie a láda felé.

– Miss Dupont, várjon.

A nő lassan visszafordult.

– Ez nem azért történt, mert evett valamit, ugye?

A nő ajka szétnyílt, aztán gyorsan rávágta:

– Nos, persze nem lehetek biztos benne, de kétségkívül nem ragályos. Egy cseppet se féljen.

– Ó, de én bizony félek.

– Tessék?

Stephen az asztal mellett álló székek felé intett. – Üljön le, kérem.

– Nem óhajtok leülni. Azért vagyunk itt, hogy összecsomagoljuk a bátyja holmiját, ez minden. Aztán kitakaríttatom ezt a helyet Bittyvel a következő bérlőnek, ha lesz. Nem valószínű, hogy ilyen korán, de...

A férfi csikorgó hang kíséretében kihúzott egy széket, és a legparancsolóbb tekintetével nézett a nőre.

– Üljön le.

– Nem vagyok a katonája, akinek parancsolgathat, uram.

– Üljön le, kérem.

– Rendben. De csak egy pillanatra. – Sophie helyet foglalt a széken, és az ujjait kimérten összekulcsolta az ölében. – Bevallom, egy kissé még mindig émelygek, de el fog múlni.

– Igen, körülbelül nyolc-kilenc hónap múlva, gondolom.

A nő szájtátva bámult fel rá, a döbbenettől tágra nyílt szemmel.

– Hogy merészel...? Semmi... semmi köze ehhez.

A férfi elhúzta a száját.

– De, attól tartok, van. Családi ügy. – Végigsimított vastag szálú haján. – Nézze! Sajnálom, hogy ilyen nyersen őszinte vagyok. De nem jellemző rám, hogy udvarias általánosságokról beszéljek, ha van egy konkrét probléma, amely megoldásra vár. És időm sincs arra, hogy finomkodjak.

– Ez nem a maga problémája.

– Nem? Azért jöttem, hogy megtaláljam a bátyámat, és hazaküldjem, hogy segítsen apánknak, mielőtt vissza kell térnem az ezredemhez. Helyette kiderült, hogy elhajózott Itáliába, és itt hagyott egy ifjú hölgyet komoly bajban. Mert ő felelős ezért, gondolom.

A nő telt ajka sértett vonallá vékonyodott.

– Ön minden képzeletet felülmúlóan önhitt, uram.

– Nem. Az Wesley. Én segíteni próbálok. Mit kíván tenni?

A nő egy pillanatig csak bámult rá, csillogó szemmel, merev arccal. Aztán nagyot sóhajtott, és ismét hátradőlt a széken. – Nem tudom. De korai is lenne. Nem tudom, mit tehetnék. Kérem, ne mondja el senkinek... az apám belehalna.

– De akkor... remélem, nem csinál semmi... szörnyűséget. Amikor ott láttam a szikla szélén, attól féltem, hogy kárt akar tenni magában.

A nő a fejét rázta. – Bevallom, megfordult a fejemben, de nem.

– Örülök. Az élet értékes. Isten ajándéka.

– Meg vagyok lepődve, hogy egy katona mondja ezt. Ön hívő, százados?

Stephen vállat vont. – Ha egy katona tudja, hogy bármelyik pillanatban meghalhat, vagy nem vesz tudomást Istenről, hogy „egyen, igyon, öljön és mulasson”, vagy nagyon is tudatában lesz annak, milyen rövid és szent az élet.

Miss Dupont elgondolkozva bólintott. – Feltételezem, talán titokban megszülhetném a kisbabát, aztán beadhatnám egy lelencházba. De nem akarok lemondani a gyermekemről.

A tekintete megpihent a nyitott ládában fekvő legfelső portrén. – Ismétlem, nem gondoltam végig a következményeket előre. Azt hittem, Wesley feleségül vesz. Talán még mindig azt remélem, hogy időben visszatér...

Valószínűleg azt gondolta, hogy Wesley észbe kap, hogy hibát követett el, könyörögni fog a bocsánatáért, és holtig tartó hűséget esküszik. Stephen is szerette volna ezt hinni. De ismerte a bátyja egész életét, és kételkedett ebben. Elképzelhető, hogy személyes sérelmei miatt igazságtalanul ítéli meg Wesley-t, de nem valószínű.

Eszébe jutott a reggeli imája a templomban, és az a bibliai sor, amely átfutott az agyán. Isten bizonyára nem ezt sugallja, hogy ezt tegye. Vagy mégis?

Stephen már hozzászokott ahhoz, hogy magára vállalja a bátyja kötelezettségeit, és jóvátegye a hibáit. De ez több volt annál. Bolondság, vagy sem, de úgy érezte, meg kell védenie ezt a nőt, aki finoman mosolygott rá a magával hordott képről csaknem egy éven át a nélkülözés és a csaták során. Furcsamód a szívébe zárta. És valami jót akart kezdeni az életével – valahogy jóvá akarta tenni azt, ami Jennyvel történt. Különösen most, hogy Winnie hátborzongató jóslata ott lebegett a feje fölött.

Megtegye? Vajon Miss Dupont azonnal visszautasítaná az ajánlatát? Megsértődne? Elvégre a bátyjába volt szerelmes, az aranyifjú Wesley-be, aki sokkal csinosabb és elbűvölőbb volt, mint amilyen Stephen valaha is lehetett, főleg, mivel a félszigeti háború után egy hosszú sebhely maradt az egyik orcáján.

De Wesley nem volt ott.

Stephen hátratett kézzel odalépett Miss Dupont széke elé. Olyan határozottan fejtette ki az álláspontját, mint ahogy egy tábornok a haditervet.

– Wesley elment Itáliába. Ki tudja, mikor tér vissza, és ha vissza is jön, teljesíti-e a kötelességét önnel szemben. Nem azért mondom, hogy megbántsam, de ezen a ponton egyikünk sem engedheti meg magának azt a luxust, hogy vágyálmokat kergessen. Realistának kell lennünk.

Szünetet tartott. – Megkérdezhetem, mióta várandós?

A nő ismét elpirult. – Körülbelül két hónapja.

Stephen bólintott, és némán felmérte a helyzetet. Lehet, hogy Wesley időben visszatér, hogy ő maga vegye feleségül a nőt? És vajon feleségül venné, ha tudná, hogy terhes? Kockázatos lenne várni.

Kimért léptekkel ismét keresztülvágott a szobán. – Wesley-nek kellene felajánlania, hogy feleségül veszi. De nem valószínű, hogy pár hónapon belül hazatér, és az is lehet, hogy tovább marad. Nincs időm ennyit várni, és magának sincs. Nem ajánlhatom fel a szerelmemet, hiszen alig ismerjük egymást. Felajánlhatom azonban a nevemet, sőt lehetséges, hogy ez egy tiszavirág-életű házasság lenne, mivel okom van feltételezni, hogy nem sokáig leszek már ezen a világon. De még ha így is történne, a gyermeke rendelkezne azokkal az előnyökkel, amelyeket egy házasság nyújthat neki: törvényes lesz, viselheti a nevemet, és élvezheti a családom védelmét.

Miss Dupont kifejezéstelen tekintettel nézett rá, aztán hitetlenség és ellenszenv jelent meg az arcán.

– Maga felajánlja, hogy elvesz feleségül? Maga?

– Ahogy mondtam. Nem beszéltem elég világosan, asszonyom?

– A szavai félreérthetetlenek voltak, de nehéz megfejteni őket. Miért tenné ezt?

– Nincsenek tisztességtelen szándékaim, ha ettől tart.

– Én... – A nő habozott, majd összevonta a szemöldökét. – Mit ért azalatt, hogy „nem sokáig lesz már ezen a világon”? Miért gondolja, hogy nem marad életben, különösen most, hogy Napóleon száműzetésben van. Beteg talán?

– Nem, de a katonai szolgálat mindig kockázattal jár. – Stephen úgy döntött, nem időzik tovább ennél a témánál. – Nos, engedje meg, hogy őszinte legyek azzal kapcsolatban, mit ajánlok fel, és mit nem. Egy hosszú, közös jövőt talán nem. Vagyont semmiképpen sem... a második fiúgyermek vagyok. Bár ha meghalok, járna önnek az özvegyi nyugdíj, és a családom gondoskodna önről meg a gyermekről.

A nő szeme tágra nyílt. – De nem veheti biztosra, hogy nem jön vissza. Végül is maga nem Isten. És mi történik, ha visszajön? Ott lesz a nyakán egy feleség, akit nem ismer, és nem szeret, meg egy gyermek, akiért nem maga a felelős. Akkor mit tesz majd?

A férfi megfontoltan bólintott. – Akkor kell átkelni a hídon, amikor odaérünk. Én viszont olyan ember vagyok, aki állom a szavam. Ha Isten előtt megesküszöm arra, hogy szeretni, tisztelni és védelmezni fogom, míg a halál el nem választ minket, akkor ezt fogom tenni.

Sophie is elmondhatná ugyanezt? Ő csak bámult az előtte álló idegenre, és kavarogtak a gondolatok a fejében. Azt nem tagadhatta, hogy kétségbeesetten vágyott arra, hogy kiutat találjon ebből a kínos helyzetből. De mi lenne rosszabb: ha feleségül menne egy idegenhez, vagy ha rajtakapnák, hogy van egy gyermeke, de férje nincs? Nem túlzott, amikor azt mondta, hogy ebbe az apja belehalna. És hogy kárörvendene és szitkozódna a mostohaanyja! Talán ahhoz is ragaszkodna, hogy az apja tegye ki a szűrét. Maurice, aki majdnem két évvel fiatalabb nála, talán feleségül venné. De ha tudomást szerezne a gyermekről, sohasem engedné meg neki, hogy megfeledkezzen arról, mit csinált. Pokollá tenné az életét és a gyermek életét is. Vajon Overtree százados is így cselekedne – hogy egész életében bánja, hogy hozzáment feleségül?

Elszorult a szíve. És mi van, ha Wesley visszatér, és rájön, hogy szereti, és megkéri, hogy legyen a felesége? Túl késő volna – akkorra már a testvére felesége lenne. Vajon Wesley úgy érezné, hogy elárulták, vagy megkönnyebbülne, hogy valaki más teljesítette helyette a kötelességét? Még ha Overtree százados nem is élne sokáig, az özvegyeként nem mehetne hozzá Wesley-hez. Anglia törvényei nem engedik meg, hogy valaki elvegye a sógornőjét. Ha most igent mond a testvérének, azt jelentené, hogy örökre lemond Wesley-ről.

– Kaphatnék egy kis gondolkodási időt? – kérdezte Sophie.

A férfi végigsimított sebhelyes arcán. – Attól tartok, meg kell kérnem, hogy gyorsan döntsön. Két héten belül visszatérek az ezredemhez. Erről jut eszembe: hogy ha ezt a megoldást választjuk, akkor nem lesz időnk kihirdettetni a házasságunkat az otthoni plébánián, és kivárni a szokásos időt a házasságkötés előtt. Meg kell szöknünk.

– Megszökni? – Ez a szó inkább botrányos, mint romantikus gondolatokat ébresztett Sophie-ban, és éppen olyan pletykálkodásra adna okot, mint amit szeretett volna elkerülni. – Egész Skóciáig?

Stephen a fejét rázta. – Az túl messze van. De a házasságkötéssel kapcsolatos törvények engedékenyebbek a Csatorna-szigeteken is.

– Ezt nem tudtam... – mondta Sophie halkan, és elgondolkozott. Tisztában volt vele, hogy az apja nem helyeselné a szökést, de könnyebben megbocsátaná, mint egy törvénytelen gyermeket.

Megint eszébe jutott Wesley rövid búcsúüzenete. Szó sem volt benne szerelemről. Nem ígért semmit. Sophie az ablakhoz lépett, képtelen volt Wesley testvérének őszinte szemébe nézni. – Ugye nem jön vissza? Mármint értem? – kérdezte csendesen.

Érezte, hogy a férfi a profiljára szegezi a tekintetét, és összeszedte magát, hogy el tudja viselni a válaszát.

– Nem állíthatom, hogy próféta vagyok – felelte Stephen szelíden. – De ismerve őt... Nem. Nem hiszem, hogy visszajön.

A százados kihúzta magát. – Nos, holnap reggelig adok magának gondolkodási időt. Aludjon rá egyet.

Aludni? Sophie kételkedett abban, hogy átalussza az éjszakát, még akkor sem, ha a nap hátralevő részét sétálással tölti, mert biztos volt benne, hogy így lesz, és közben Wesley-ről... és a testvéréről gondolkodik.

Wesley Dalton Overtree egy fogadó különtermében ült, ahonnan kilátás nyílt a nyüzsgő kikötőre. A szkúner aznap reggel érte el Plymoutht, ő pedig az olasz házaspárral együtt hamarosan felszáll egy nagyobb kereskedelmi hajóra, amely elviszi őket Itáliába. Két órát kellett valahogy elütnie. Két órája maradt az emlékezésre... és a megbánásra.

Úgy tűnt, útitársai ráéreztek arra, hogy szeretne egyedül lenni, és visszavonultak nélküle az ebédlőbe. Nem messze tőle egy fiatal szolga térdelt a kandalló előtti koromban, és igyekezett feléleszteni a kihunyó parazsat. Wesley szemét csípte a füst, könnyezni kezdett tőle. Letörölte a könnyeket, és azt kívánta, bárcsak ilyen könnyedén meg tudna szabadulni a lelkiismeret-furdalásától is.

Személyesen kellett volna elbúcsúznia Sophie-tól.

Amikor először merült fel az itáliai utazás lehetősége, kísértésbe esett, hogy egyszerűen csak hagy egy üzenetet, és angolosan távozik. Lényének önzőbb része azt diktálta, hogy így könnyebb lenne. Bölcsebb. Eltépni minden köteléket, mielőtt valaki magához láncolná. De végül nem tudta megtenni. Végül is még mindig úriember volt, függetlenül attól, hogy Marsh mit mondott róla. Úgyhogy összeszedte a bátorságát, és elment a Dupont-műterembe.

De csak az a goromba segéd, O’Dell volt ott, hogy fogadja.

– Sophie nincs itt – mondta O’Dell civilizáltnak aligha nevezhető hangnemben.

– Ugye megint kiment a Castle Rockhoz? – A meredély magasan a Bristol-csatorna fölé emelkedett.

A fiatalember tétovázott, talán nem akarta elárulni, merre jár a lány. – Ezúttal nem. Elkísérte Mrs. Thruptont Barnstaple-be – felelte végül.

– Mikor ér vissza?

O’Dell vállat vont. – Azt hiszem, túl későn ahhoz, hogy találkozzon vele.

Volt valami abban, ahogy ezt mondta, ami gondolkodásra késztette Wesley-t. Vajon a fiatalember szemében tényleg megcsillant a rosszindulat, vagy Wesley ezt csak a lelkiismeret-furdalása miatt képzelte? Mert egy pillanattal később O’Dell már csupa mosoly volt, és jó utat kívánt neki.

Kiderült, hogy a fiatalembernek igaza lett – már túl késő volt. Wesley megkérdezte a szkúner kapitányát, van-e esély arra, hogy később induljanak, de a mogorva fickó felidézte a régi mondást: „A dagály senkire sem vár.” És nyilván nem is várta volna meg.

Wesley vívódott. A hajó és új barátai útra kelnek vele vagy nélküle. És velük együtt elúszik az esélye is arra, hogy visszatérjen szeretett Itáliájába, és a barátai megosszák vele a villájukat meg a festékjüket Michelangelo, Raffaello és Caravaggio földjén. Mennyire vágyott rá, hogy újra láthassa Itáliát! Nápolyt. Rómát. Firenzét. És remélhetőleg megszállja az ihlet, és újra megtalálja megfoghatatlan múzsáját.

Így hát végül firkantott egy üzenetet Sophie-nak, ott hagyta a házban, mert tudta, hogy ott megtalálja, és elutazott, anélkül hogy találkoztak volna.

Itt ülve Plymouthban Wesley újra felidézte magában a Sophie-nak írt szavakat. Így, utólag a sebtében odavetett néhány sor sajnos a legkevésbé sem tűnt megfelelőnek. Annyira hideg és személytelen volt.

Sophie jobbat érdemelt.

Elképzelte, hogy a lány hogyan reagál a levélre – a mosoly lehervad az arcáról, és hatalmába keríti a kétségbeesés. Wesley szíve elszorult a bűntudattól. Milyen kiábrándult lehet most ez a nő, aki olyan nagyra tartotta őt. Sophie örömteli társaságában hősnek érezte magát, mintha képtelen lenne bármi rosszat tenni. Most pedig lezuhant erről a piedesztálról.

Megint könnybe lábadt a szeme, és hunyorogni kezdett.

Wesley tudta, hogy önző módon viselkedett. Arra gondolt, hogy a szenvedély hevében milyen bizalmas, szerelmes szavakat mondott, felidézte az intim érintéseket, és a lelkiismeret-furdalás újabb hulláma öntötte el. Nem hazudott a nőnek. Az iránta tanúsított érzései akkor igazak voltak. De aztán – ahogy már korábban is előfordult – a falak kezdtek bezárulni körülötte. Kezdte úgy érezni, hogy az élettere, a lehetőségei beszűkülnek. Úgy tűnt, hogy a látogatóba érkezett külföldi művész és kifinomult felesége mindazt képviseli, amire vágyik, ami hiányozna neki: a gondtalan életet, utazást, kalandot, új élményeket, ihletet, sikert... Végül is művész – emlékeztette magát –, és Sophie jól ismeri. Meg fogja érteni.

Wesley mindezt elmondta magának, és úgy vélte, hogy könnyű lelkiismerettel elvitorlázhat Sophie-tól, vagy legalábbis a bűntudata gyorsan elhalványul majd. De még most is háborgott a lelke. A szíve nem utazott vele, de már késő volt visszafordulni. Az utazását előre kifizették, és a társai várták. A lehető legjobban ki kell használnia ezt a lehetőséget, amíg alkalma van rá.

Majd elrendezi a dolgot Sophie-val, ha visszatért. Ráérnek, hát nem? Sophie semmit sem mondott a jövőről. Nem zaklatta. Nem kérte semmire. Ezért szerette. Annyira üdítő volt azokhoz képest, akikről lerítt, hogy elhatározták, színvallásra kényszerítik szemérmes mosolyukkal és alig leplezett manipulációikkal.

Wesley végigsimított az arcán. Az igazság az volt, hogy félt. Ugyanúgy félt, ahogy eddig csak egyszer az életben. Ismét egy nő tartotta a kezében az életét, és ez a kiszolgáltatott helyzet idegesítette. De rájött, hogy ez most más. Ezúttal szerelmes volt.

Wesley döntött. Egy újabb levelet ír Sophie-nak, egy jobbat. Elnézést kér tőle. Könyörögni fog a bocsánatáért. Megkéri, hogy várjon rá.

Vajon örömmel fogadja, amikor visszatér?

Hitte, hogy igen. Mert kedves, szelíd nő volt, és szerette őt.

Melegség öntötte el Wesley-t erre a gondolatra, és felállt, hogy megkeresse a fogadóst. Tollat, papírt meg pecsétviaszt kért tőle, és leült, hogy írjon.

Drága mia Sophia!{3}

Miközben a sorokat fogalmazta, azért imádkozott, hogy Sophie bocsásson meg neki, várjon rá, és tárt karokkal fogadja, amikor visszatér.

{1} Viszontlátásra! (olasz)

{2} A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliája alapján közöljük. – A szerk.

{3} Sophiám! (olasz)