KRASZNAHORKAI LÁSZLÓ

BÁRÓ WENCKHEIM
HAZATÉR

– részlet –

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Krasznahorkai László, 2016

Felelős kiadó Dávid Anna
Szerkesztette Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
A kötetet Pintér József tervezte
A borító Szilágyi Lenke fotójának
felhasználásával készült
Korrektor Balogh Emerencia

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2016
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3463 7

Figyelmeztetés

Kivett egy almát a gyümölcskosárból, megdörzsölte, felemelte a fénybe, hogy megvizsgálja, ragyog-e mindenütt, aztán odaemelte a szájához, mintha bele akarna harapni, de nem harapott bele, hanem elvonta a szájától, és elkezdte forgatni a tenyerében, miközben lassan végighordozta pillantását az előtte álldogáló egybegyűlteken, aztán keze az ölébe hanyatlott az almával, mélyet sóhajtott, kissé hátradőlt, és e hosszú csend után, mely az égadta világon nem jelentett semmit, azt mondta, szólítsák, aminek akarják, bár ő azt ajánlja, inkább ne szólítsák sehogyan, mert mondhatná, hogy így vagy úgy, csak ennek semmi értelme se volna, mivel ő semmiképp nem érezné megszólítva magát, maguk engem, mondta fémes hangon, egyszerűen soha nem fognak tudni megszólítani, mert maguk nem tudnak bánni a megszólításokkal, elég nekem, ha a hangszereikkel bánnak valahogy, mert erről lesz mostantól szó, hogy valahogy bánniuk kell a hangszereikkel, meg kell szólaltassanak valamit, megszólaltatni, emelte fel a hangját, más szóval, megjeleníteni, magyarázta, és ehhez neki mindenről tudnia kell, és most nem érintené, fűzte hozzá, hogy neki amúgy magától értetődően mindenről és a legteljesebb tudomása van, de ehhez hozzátartozik, hogy ők, emelte föl a kezét az almával, s miközben az almát négy ujjával szorosan a markában tartotta, mutatóujját kinyújtotta, s rájuk mutatott, hogy maguk, muzsikus urak, mindenről és azonnal tájékoztassanak engem, nem lehet titkuk előttem, ez a lényeg, mindenről és időben tudni akarok, függetlenül attól, hogy – megismétlem – én mindenről már előre mindent s a lehető legnagyobb részletességgel tudok, nem hallgathatnak el előlem semmit, a legkisebb apróságot is jelenteniük kell, azaz a lehető legkorlátlanabb beszámolási kötelezettséggel tartoznak innentől fogva, vagyis a bizalmukat kérem, és kezdte kifejteni, mit ért azalatt, hogy valaminek, ebben az esetben tehát a bizalomnak, közöttük a lehető leghatártalanabbnak kell lennie, enélkül semmire nem jutnak egymással, ezt már most az elején szeretné nagyon erősen az agyukba vésni, tudni akarom, mondta, hogyan és miért úgy emelik ki a hangszertokból a hangszert, és most itt a hangszer szót az egyszerűség kedvéért általános értelemben értsék, magyarázta, vagyis nem részletezné, hogy ki hegedül, ki zongorázik, kié a bandoneón, a bőgő vagy a gitár, mindent és egységesen hangszer néven illet, mert a lényeg, mondta, hogy tudni akarom, hogy a vonósok milyen húrt használnak, hogy hogyan és miért éppen úgy hangolják fel a húrjaikat, hogy mennyi tartalékhúrt tartanak a tokban az előadás előtt, tudni akarom, erősödött fel a hangjában az a fémes tónus, hogy a bandoneón- és zongorajátékosok mennyit gyakoroltak az előadás előtt, hogy hány percet, órát, napot, hetet és évet, hogy mit ettek ma, és mit akarnak enni holnap, hogy a tavaszt szeretik vagy a telet, hogy a napot vagy az árnyékot, hogy… mindent, értik, a szék pontos képét is, amin gyakorolnak, a kottaállványt is, s hogy pontosan mekkora szögben helyezik el, még a gyantát is tudni akarom, történetesen a hegedűsöknél, meg hogy hol veszik, és mért éppen ott, a lehulló gyantaporról támadt legostobább gondolataikat is, vagy hogy a körmüket mikor vágják, és miért éppen úgy, mindemellett azonban azt is szeretné a lelkükre kötni, dőlt hátra a székben, hogy amikor azt mondja, tudni akarja, és ne bámuljanak itt rá olyan ijedten, akkor ez azt jelenti, hogy tudni a lehető legjelentéktelenebb apróságról is, miközben nekik maguknak meg azt kell tudniuk, hogy ő, akire lényege szerint mint afféle impresszárióra utalhatnak, ha valaki kérdi, hogy ő tehát minden lépésüket figyelni fogja, figyelni a legkisebb rezdülésüket is, mialatt már előre pontosan tudja, hogy mi lesz az a lehető legapróbb rezdülés, amiről beszámolni különben kötelesek, két tűz közé kerülnek tehát, és összegzésképpen, egyfelől a feltétlen és feneketlen bizalom és beszámolási kötelezettség, másfelől annak vitathatatlan, de a számukra szüntelenül zavaró, sőt megoldhatatlan paradoxona közé – és ezt, nagyon kéri, ne akarják megérteni –, hogy ő mindarról, amiről beszámolnak neki, kötelességszerűen, már előre mindent és mélységesen jobban tud, két tűz között folyik tehát innentől fogva ez a szerződéses együttműködés, amelyről, és ezt még hozzátenné, tette hozzá, azt is tudniuk kell, hogy feltétlenül és magától értetődően egyirányú, egyoldalú és kizárólagos függést jelent, maguk, folytatta, s lassan újra forgatni kezdte a ragyogó fényben tündöklő almát a tenyerében, nem oszthatják meg senkivel, amit nekem mondanak el, jegyezzék meg, és örökre, hogy amit el kell mondjanak, azt kizárólag nekem mondják, és senki másnak, amivel párhuzamosan soha semmilyen körülmények között nem számíthatnak arra, hogy én, mutatott magára az almával a kezében, a mostani s a maguk számára sorsdöntő beszélgetésünket követően bármit is elmondok, vagy elmagyarázok, vagy megvilágítok, vagy megismétlek, sőt a legjobb, ha úgy hallgatják a szavaimat, mintha, és itt most viccelek, magát az Úristent hallanák, aki egyszerűen elvárja, hogy tudják, mit kell adott esetben tenniük, mit tudja ő, szopják ki a kisujjukból, hogy, de ez van, és itt nem lehet hibázni, rezgett még az eddigieknél is vészjóslóbban az a fémes hang, hiba egyszerűen nincs, mert nem lehet, ezt elfogadni, úgy véli, mondta, itt mindenki képes, nem állítja persze, hogy ez az együttműködés innentől kezdve, hogy egyetlenegyszer, azaz most, világosan és részletesen közli, mit is tartalmaz a maga valójában, olyan nagy örömükre szolgál majd, nem fog az örömükre szolgálni, jobb, ha már most, ettől a pillanattól inkább szenvedésnek tekintik, mivel még mindig jobban járnak így, ha örömnek nem, hanem már a kezdet kezdetétől szenvedésnek, egyfajta verejtékes munkának fogják fel, mert valóban, szenvedés, keserű, kimerítő, gyötrelmes munka vár rájuk, amikor hamarosan, együttesük egyetlen teljesítményeként, akaratlanul bár, de beleillesztik a Teremtésbe azt, amire elhívták őket, szóval hibázni, azt itt nem lehet, mint ahogy nincs próba sem, nincs rákészülés, nincs „na, akkor kezdjük el újra elölről”, és hasonlók, ez nem a milonga, ahonnan maguk jönnek, itt azonnal kell tudni mindent arról, mi a dolguk, és ezek a szavak, bármennyire félrevezetők is lényegük szerint, egy felszínes fogalmazás esetén, amiről itt szó van, legalább nem kendőzik el az említett verejtéket és az örömtelenséget, mely az osztályrészük lesz, nekik nem fog élvezetet nyújtani, amit csinálnak, hisz külön-külön mik maguk, muzsikus urak, dörrent rájuk, egy csapat nyekergő, egy szedett-vedett banda, akik külön-külön összevissza szerencsétlenkednek azokon a hangszereken, s akik az egészről, ami jelen esetükben az előttük álló produkció, egyszerűen nem is tehetnek majd, vagyis semmiképpen nem vezethetik vissza saját magukra azt, amit együtt jelentenek, de úgy is mondhatja, hogy vegyék tudomásul, hogy az egészhez egyszerűen semmi közük nincsen, az valahogy kijön, ha teljes mértékben betartják a megállapodást, valahogy, affene se tudja, hogy, de ki fog jönni, ő már most, mint nem győzi ismételgetni, tudja, hogy így lesz, mert így kell lennie, amibe jobb, ha beletörődnek, és nem kérdezősködnek, hogy tudniillik ha külön-külön esetleg valóban igaz volna ez a szerencsétlenkedés, akkor hogy lehetséges, hogy együtt viszont már teljesen más, erre nem hajlandó válaszolni, mondta fáradt gőggel, nem, mivel nem tartozik rájuk, nyugodjanak bele, hogy tulajdonképpen, külön-külön, ezekkel a szerencsétlenkedésekkel, semelyikük nem járul hozzá, az eszükbe se jusson erre még csak gondolni is, és erről akkor legyen is elég ennyi, csak kínozná őt, ha bárki megpróbálna nála választ keresni erre, mert annak már a gondolatától is irtózik, hogy egy efféle faggatózás esetén újra meg újra arra kell gondoljon, hogy miképpen húzogathatják azt a vonót úgy azokon a húrokon, hogy miképpen nyüstölgethetik úgy azokat a billentyűket, miközben semmit nem értenek az egészből, mert az egész, az meghaladja mindegyiküket, beleborzong, ezt megmondja őszintén, ha a kérdezősködésnek erre a siralmas eshetőségére gondol, azaz hogy mennyire haladja meg tehát őket külön-külön mind ez a már emlegetett egész, de hagyjuk ezt, rázta meg a fejét, ha világosan áll is előtte ez a még csak nem is szomorú, inkább nevetséges tény, hogy kikkel is kell együttműködnie, ki fog jönni a végére, sőt már az elején úgy fog megszólalni, ahogy annak az elvárás szerint megszólalnia kell, a lázadásra pedig, fogta hirtelen egészen halkra, arra, hogy bármit ellenem akár csak tervbe vegyenek, vagy akár csak egy javaslatban megjelenjen annak a vágya, hogy bármit másképp csinálnának, mint ahogy azt én akarom, mindez még álmukban se merüljön föl, verjék ki a fejükből, vagy legalábbis próbálják meg kiverni, mert sajnálatos vége lesz, ha megpróbálják, és ez itt egy figyelmeztetés, habár nem jóakaratú, mert itt csak egyfélét játszhatnak, és azt is csak egyféleképpen, ahol mind a két elemét az együttműködésnek én, mutatott megint az almával a markában önmagára, én határozom meg, maguk, uraim, úgy fognak muzsikálni, ahogy én fütyülök, és higgyenek nekem, tapasztalatból beszélek, nem érdemes velem szembeszállni, egyszerűen semmi értelme nincs, képzelődhetnek, ha tudok róla, ábrándozhatnak, ha bevallják nekem, hogy majd egyszer másképp lesz, és más lesz, mert nem lesz másképp, és nem lesz más, ez lesz és ezen a módon, amíg ennek a produkciónak én vagyok a, hát akkor maradjunk ennél, az impresszáriója, addig itt az történik, amit én rendelek el, és ez az addig olyan, mint az örökkévalóság, hisz mindössze egyetlen árva produkcióra szerződöm magukkal, ami a maguk számára ugyanakkor ebben a minőségben az egyetlen lehetséges produkció, a maguk számára ugyanis minden más produkció ezen a szinten ki van zárva, nincs tehát azután, nincs tehát ezelőtt, és az elismerten szegényes béren kívül jutalom sincs, természetesen, se öröm tehát, se vigasz nem lesz, ha kész leszünk, akkor kész lesz, és ezzel annyi — de el kell áruljam maguknak, árulta el most, és az a fémes hang mintha enyhült volna itt valamicskét, hogy nekem se lesz az, nem lesz öröm, és nem lesz vigasztalás, és nemcsak arról beszélek, mondta, hogy nekem tulajdonképpen tökmindegy, hogy öröm-e vagy vigasztalás, vagy hogy megállapodásunkat követően maguk mit gondolnak, mit éreznek vagy tesznek, s egyáltalán, hogy részvételüknek ezt a szánalmas voltát mivel magyarázgatják majd, azaz hogy mit hazudoznak össze maguknak, nemcsak erről beszélek, hanem hogy nekem sincs örömöm ebben az egészben, és az én bérem sem állítható szembe azzal, amit itt produkciónak nevezünk, meg kell legyen, mondta, mert meglesz, és ennyi az egész, nem szeretem és nem utálom magukat, tőlem akár fel is fordulhatnak, ha az egyik kiesik, majd jön a helyére más, én látom előre, mi lesz, én hallom előre, mi lesz, és meglesz, öröm és vigasz nélkül, hogy többé ilyesmire már ne kerüljön sor, nem örülök tehát én sem, ha magukkal, muzsikus urak, a színre lépek, nem leszek boldog egy fikarcnyit sem, ha a lehetőségre történt megrendelés szerint minden valóra válik, ugyanis – és ezt akartam még búcsúképpen maguknak elmondani – nem szeretem a zenét, vagyis amit mi most itt együtt össze fogunk hozni, azt, bevallom, nem szeretem egyáltalán, mert én vagyok az, aki mindössze felügyel itt, én vagyok, aki nem létrehoz, csak jelen van minden hang előtt, mert én az vagyok, aki Istenigazából ennek az egésznek csupán a végét várja.

Örökre; tart, ameddig tart

A regényben szereplő karakterek, nevek, helyszínek esetleges hasonlósága vagy egybeesése a valósággal kizárólag a rohadt véletlen műve, és nem a szerző szándéka szerint
való.

TRRR…

Kicsinállak, nagyember

Nem akart az ablakhoz menni, csak nézte tisztes távolból, mintha az megvédené, az a pár lépés, amennyivel eljött onnan, de azért természetesen nézte, pontosabban a szemét sem volt képes levenni róla, mert így próbálta kiszűrni az úgynevezett beszűrődő zajokból, hogy mi zajlik épp odakint, csak sajnos épp nem voltak beszűrődő zajok, így csupán azt állapíthatta meg, hogy csend van, s ami azt illeti, már jó ideje csend, ugyanakkor azok után, amiken tegnap óta keresztülment, nem is volt igazán szükség rá, hogy újra odamenjen, és leszedje a hungarocellt, és úgy nézzen ki, a felszabadított résen át, mert így sem volt nehéz kikövetkeztetnie, azaz a kinti eseményeket eltakaró hungarocell biztonságából is halálpontosan tudta, hogy a lány még mindig nem takarodott el, még mindig ott ácsorog a kalyibával szemben, tehát úgy nagyjából huszonöt-harminc lépésnyire tőle, szóval azt mondta magának, „nem megyek oda újra, és nem nézek ki”, és ennyiben is maradt a dolog egy darabig tényleg, állt, biztos távolságban az ablaktól, és hallgatózott, mintegy meghúzódva a hungarocell védelmében, és ebből a védelemből mondogatta most már nemcsak belül, az agyában, hanem félhangosan is, magának, hogy hiába is venné ki a hungarocellt újra, ugyanaz a látvány fogadná, hiába, rázta meg a fejét, de mint aki már tudja, hogy úgyis hamarosan kiveszi mégis és megint, na, de mit csináljon, össze van zavarodva, már tegnap este, 17.03, tehát a sötétség beállta óta abban bízott, hogy ekkorra csak vége lesz az egésznek, és nem lett, mert jött az éjszaka, és jött a reggel, s azóta minden egyes alkalommal, amikor kipiszkálta a résből ezt a hungarocellt, már a mozdulatai közben sem volt kétsége afelől, hogy amint megteszi, és a résen kinéz, ugyanazt fogja látni, azt, amint a lány odakint észleli, hogy ebben az ő úgynevezett „ablakában” elmozdul a hungarocell, azaz megpillantja az apját, megvetően el fogja biggyeszteni a száját, és azonnal felemeli a rohadt tábláját a feje fölé, és ezzel egy időben megjelenik az arcán egy olyan mosoly, amitől neki azonnal végigfut a hátán a hideg, mert ez a mosoly azt közli vele, hogy veszíteni fog, úgyhogy koncentrált ő erősen még egy darabig a biztos fedezékből a kinti egészre, de aztán nem bírta tovább, s mert nem szűrődött be semmi zaj, újra kiszedte a hungarocellt a nyílásból, aztán már tette is vissza, mivel természetesen egyetlen pillanat alatt felmérte a helyzetet, és emiatt, és már nem először, mióta ez a cirkusz zajlik, annyira elkezdett remegni a keze az idegességtől, hogy kis darabocskák törtek le a hungarocellből, ahogy tömködte befelé a résbe, de nem bírta leállítani a kezét, csak nézte, ahogy remeg, és ettől elöntötte a hirtelendüh, amitől meg még idegesebb lett, mert abban biztos volt, hogy az ő hirtelendühéből jó döntést hozni nem tud, márpedig neki jó döntést kell hoznia, és elkezdte mondogatni magának, megint csak félhangosan, hogy „higgadjál le, higgadjál már le végre”, és ez sikerült is valamelyest, így csak az idegesség maradt, és ez azért adott neki némi lelkierőt, hogy az idegesség ugyan még fennáll, de a hirtelendüh már nem, úgyhogy ebben az állapotban tért vissza a kérdéshez, hogy ugyanis miért történik odakint az, ami történik, mert hogy mi történik, azt felfogta természetesen, hogy megint csak semmi új, pedig ő már egyre nehezebben tudott uralkodni magán, érezte, hogy a hirtelendüh hamarosan megint le fog csapni rá, ezért hát a legszívesebben kiordított volna, hogy húzzanak el, amíg nem késő, hogy a helyi tévéstábbal és a helyi újságírókkal egyetemben, akiket a lány képes volt idecsődíteni, hagyják ezt az egészet, és takarodjanak innen, amíg még tudnak, de nem ordított ki, és persze így azok sem hagyták abba, és nem takarodtak el, főleg ez nem, ez a lány, ez egyetlen pillanatra sem hagyta el a „pozícióját”, ellentétben az újságírókkal, akik azért néha csak el-elosontak enni vagy hugyozni vagy melegedni, végül meg, ő úgy hitte, aludni az éjjel, hogy aztán erősen megfogyatkozva bár, de hajnalban visszatérjenek, viszont ez NEM, a lány, az bezzeg maradt, legalábbis neki úgy tűnt, hogy az egész lénye, ahogy odacövekelte magát egy pontra, ahonnan jól láthatta, ha a kalyiba ablakában akár csak megrezzen valami, azt sugározza, hogy ő addig innen nem megy el, amíg nem kapja meg, amivel „ez a görény” neki születése óta, mint nyilatkozta első helyszíni interjújában, tartozik, ami persze a Tanár úr felől nézve maga volt a tiszta képtelenség, mert ugyan mivel tartozna ő akárkinek is, különösen ennek az elkényeztetett zabigyereknek, akinek fogantatását, világrajövetelét, majd a világon maradását a gonosz olcsó trükkje mellett saját felelőtlenségére, óvatlanságára, megbocsáthatatlan naivitására, végtelen egoizmusára és hiúságára, azaz a veleszületett bunkóságára vezette vissza, aminek a következményére, hiszen ráadásul soha nem látta sem fényképen, sem a saját szemével, ráadásul már alig emlékezett, sőt, kissé őszintébben fejezvén ki a dolog lényegét, fejezte ki magát őszintébben, tulajdonképpen mára már egyáltalán nem emlékezett rá, hogy egyáltalán van egy lánya, ahogy mondani szokás, balkézről, elfelejtette, vagy helyesebben megtanult nem gondolni rá, legalábbis amikor erre módja volt, az idő, ha átmenetileg, néha évekre, mint most is, békén hagyták „abból az irányból”, kimosta a fejéből, mint úgy általában az egész múltat, kimosta, s mivel már tényleg jó néhány éve nem zaklatták, ezért már úgy volt vele, hogy megszabadult, tegnap délutánig, amikor is a semmiből, váratlanul, ez a lány itt egyszer csak megjelent, és előkapván egy kézi hangosbeszélőt bekiáltotta neki, hogy „én vagyok a lányod, te utolsó görény”, meg hogy „most megfizetsz”, aztán felemelt egy táblát, és nem lehetett kétsége afelől, hogy ez a váratlanul a semmiből nekitámadt „kis szörnyeteg” már mindent jó előre kitalált, hiszen beszerzett (vagy mindig nála van?!) egy ilyen kürtöt, összeeszkábált egy táblát, rávette a helyi sajtót, hogy vele jöjjenek, és ezekkel érkezett ide, úgyhogy látszott, nagyon tudja, mit csinál, és éppen ezzel ijesztett rá már az elején, hiszen arra kényszerítette, hogy feltegye magában, valamit már megint elfelejtett, valamit, amiről tudnia kéne, de nem tud, mert nem jut az eszébe, mert enélkül az egésznek valahogy nem volt értelme, hiszen mi a francot akar itt ennyi év, vagyis kereken tizenkilenc év után, megpróbált emlékezni, de nem ment, eddigi gyakorlatai már előrehaladottak voltak, így pont az emlékezésre, főként a hosszú távú emlékezésre lényegében már nem volt képes, és ez most veszélyesnek tűnt, mert ha nem emlékszik, amire kéne, akkor nem is lesz képes védekezni, görcsösen megpróbálta kitalálni, mi van, mért ilyen értelmetlen itt minden, mivel semmi nem úgy történt, ahogy az várható lett volna, például „ez a lány” nem azt tette, hogy bezörget hozzá a kalyibába, és egyenesen elmondja, mi baja van, hanem „azonnal célra tartott”, s már úgy érkezett, hogy mindent jó előre kitalált, hogy tudniillik a legnagyobb csinnadrattával indít, azaz tüntetni fog, s hogy ezért idehívja a csőcseléket, mert, ugye, mit ér egy tüntetés csőcselék nélkül, semmit, a lány felől nézve tehát kiszámított, átgondolt, megtervezett volt az összes esemény, az egésznek a programja, a lefolyása, a koreográfiája, miközben őfelőle nézve meg zavaros, már a kezdet is, tegnap 12.27-től, s most is minden, itt az események közepében, így hát az egyik oldalon ott volt az ő zavarodottsága és értetlenkedése, meg persze a hirtelendüh, a másik oldalon pedig valakinek, akit egyáltalán nem is ismer, a nyilvánvalóan kitervelt stratégiája, amiből egyelőre csak annyit árult el, hogy létezik ilyen, hogy van neki ilyen, hogy ezzel érkezett, egy stratégiával, mert mintha az egészet csak fokról fokra, kisebb és hierarchikusan egymásra épített lépésekben valósítaná meg, itt van mindjárt ez a bizonyos kezdet, hogy eleve úgy rendezte tegnap, 12.27, hogy rögtön újságírók meg a két televízióstáb emberei vegyék körül, amikor megtalálja őt az úgynevezett Csipkebokorban, ahogy a helyiek a várostól északra húzódó, teljesen elvadult, szinte áthatolhatatlan és sorsára hagyott területet nevezték gúnyosan, jól láthatóan azt akarta, hogy rögtön legyenek tanúk, akik leírják és felveszik, ahogy ő itt elkezd a kürtjébe vagy mijébe kiabálni, hogy „gyere elő, te görény”, aki pedig, a „görény”, nem is értette, mit akarnak tőle, az elején egyáltalán semmit nem értett, azt se tudta, ki ez, és kik ezek, és mit ordibálnak és mit akarnak itt, csak később kezdett derengeni, hogy ki ez, és kik ezek, és hogy ez a lány nagyon akar valamit, amiből ő először csak arra tudott gondolni, hogy na, ugyan mit akarhat, azt, amit eddig is, mindig, ha nem is személyesen, azaz pénzt, mert erről ráadásul beszélt is a második reggeli interjúban, de nagyon homályosan, célozgatva, csak ezzel az volt a baj, hogy valahogy túl komolynak, túl nagyszabásúnak tetszett ez az egész, és túl aggasztónak az eltökéltség, amellyel megtámadta, mert erről volt szó, megtámadták, ezt nem lehet másképp kifejezni, fejezte ki magának a Tanár úr, meglepetésszerűen lecsaptak rá, ahol az áldozat ő, mostanra már kezdett gyanakodni, hogy talán, ezúttal, aggasztómód mintha nem is a pénz állna a középpontban, ő a kalyibában ebből az egész hacacáréból nem azt szűrte le, hogy ekkora felhajtással csupán újabb „sokszorosan halmozott eltartási tízezrek kizsarolásáról” volna szó, ahogy az eddig, tizenkilenc éven át történt, s amit különben se tudna most már teljesíteni, és ezt neki, a lánynak is tudnia kéne, ha egy kicsit is utánaérdeklődött az ő helyzetének, márpedig nyilvánvalóan utánaérdeklődött, honnan tudta volna különben, hol találja meg, szóval, neeeem, rázta meg az elmúlt órákban többször is a fejét, amikor újra meg újra nekirugaszkodott a kérdésnek, valami másról van itt szó, a lány mindenre elszántnak tetszett, és nyilvánvaló volt, hogy legalább olyan fából faragták, mint az anyját, akinek már a puszta alakját, ezerszer meggyűlölt arcának vonásait felidézni, neki, a Tanár úrnak, akár csak egy rövid időre is, kifejezett fizikai fájdalommal járt, úgyhogy már évek óta nem idézte fel, csak most, hogy kénytelen volt ezt tenni, és megállapítani, hogy bár a lányt csak pillanatokra, egy-egy hungarocell-pillanatra látta, de „nagyon hasonlít”, sőt annyira hasonlít, meresztette ki rémülten a szemeit, hogy tulajdonképpen pont olyan, és ezzel a „pont olyan”-nal átcsapott a kérdés tartalmi oldalára, hogy igen, ez a lány a leghatározottabban úgy fest, mint az anyja, vagy még sokkal, de sokkal rosszabbul, mindenesetre még este, egész pontosan még tegnap sötétedéskor sem tágított, 17.03, azaz nem hagyta el a helyszínt az újságírókkal együtt, amikor azok valami új szenzáció miatt egyszerre elsöpörtek (amely szenzációról neki fogalma sem lehetett, ő még ekkor azt hitte odabent, hogy aludni takarodtak el), igen, a legnagyobb valószínűség szerint ott maradt egész éjjel, erre jutott, ennél a feltevésnél tovább nem, mert hiába emelte ki többször is sötétedés után a hungarocellt, hiába igyekezett kivenni ebben a sötétben, ott van-e még, ez a sötét olyan sűrű volt tegnap éjjel, hogy nem látott semmit, kimenni meg nem mert, nehogy még inkább támadhatóvá váljon, nem beszélve arról, hogy a kalyibát úgy építette fel, hogy az ajtót csak komoly munkával lehetett belülről kinyitni, kívülről meg, védelmi megfontolásból, azt sem lehetett tudni, hol van az ajtó, egyszóval nagyon úgy tűnt föl, hogy az elmúlt éjszakán ketten is elég rosszul aludtak, ő idebent, a lány meg odakint, őt csak percekre nyomta el álom, állandóan felriadt, és nyilvánvalóan ugyanaz történhetett a lánnyal is, de hogy hogy csinálta, arra nem tudott rájönni, mindenesetre a hajnalhasadás első percétől résen volt, mert amikor ő, bentről, kiszedte a hungarocellt, és kinézett, pontosan ugyanazon a helyen látta viszont a lányt, ahol az tegnap este utoljára állt, nem tudta, hogy csinálta, hogy hogy bírta ki a hideget, meg egyáltalán, hogy hol talált valami fekvőalkalmatosságot ezen a neki nyilván elviselhetetlenül kellemetlen helyen, rejtély volt az egész, egy ilyen nyafka kis úrigyerek meg a Csipkebokor, ez nem fért a fejébe, úgyhogy már ott tartott, hogy elismerte, maga se csinálhatta volna jobban, amitől viszont ez a lány még félelmetesebbé vált a szemében, nyilván volt egy előre megírt forgatókönyve, hogy lesz képes „folyamatosan tűz alatt tartani”, nyilván hozott magával ezt-azt, hogy kibírja a hideget, különben hogy történhetett volna meg, ami megtörtént, hogy ugyanis reggel éppolyan frissen és harciasan állt ott, és nézett szembe vele, mint amikor ideérkezett, ahogy most is hajszálra ugyanúgy áll, ugyanabban a pózban, és nem mozdul, és emiatt senki más sem, és ez már a második nap, és most már 15.01, motyogta maga elé ide-oda járkálva ő, és nem és nem, ez nem mehet így tovább, borította el az agyát a vér, nem kellett az órájára nézzen – bár ránézett – ahhoz, hogy tudja, már késésben van, már több mint egy perce a kötelező gondolkodásmentesítési penzumát kéne teljesítenie, nem csoda, hogy emiatt ideges, hogy a csudába ne lenne az, hát még ha arra gondol, és arra gondolt természetesen szüntelenül, hogy ez már a második efféle nap, ami tönkrement, meg hogy ami odakint folyik, az nem egyszerűen egy támadás, hanem fenyegetés egy támadással, és ő semmitől nem idegesedik fel jobban, mint egy fenyegetéstől, egy előre bejelentett büntetőakciótól, a homályos közeljövőbe helyezett megfélemlítéstől, fülelt a hungarocell mögött, de odakint senki nem szólt még mindig senkihez, a lány nyilván az újságírók gyűrűjében áll, hősies pózban, előredőlve kissé, mint a Szamothrakéi Niké, de nem beszél, így hát közte és az újságírók közt ezek szerint nincs semmiféle kommunikáció, bár sok amúgy se és eddig se volt, csak tegnap este az első rövid interjú, ma délelőtt meg, hogy a tegnap esti új szenzáció ellenére amolyan ellenőrzésképpen, hogy megnézzék, itt hová fejlődött a helyzet, kiérkeztek egy-egy kocsival, a második, egy még rövidebb, amit, ezt a ma délelőttit, a Tanár úr különösen tisztán hallotta a kalyiba lécein és rongyain át, de kész, azóta semmi, hiába faggatták a lányt, az úgy tett, mintha nem is látná, nem is hallaná a körülötte állókat, úgyhogy azok mindössze helyzetjelentésekkel szórakoztathatták – egyelőre – a városi közönséget, mert nem történik semmi, telefonálták be tízpercenként a szerkesztőségekbe, a lány itt áll szembefordulva Tanár úr bódéjával, és ha Tanár úr kinéz, ő felmutatja a táblát az ismert szöveggel, csupán ennyit jelenthettek az újságírók reggel óta, és ez nem sok, sőt szinte semmi, mert nincs benne semmi új, viszont a közönségnek még mindig maradt egy része (a többit elvitte, ahogy a szerkesztők kifejezték, az új anyag), amelyik a dagadó botrányról most már újabb információkat igényelt, ezért úgynevezett „háttéranyagért” kiabáltak a szerkesztők a két televízióban és a két szerkesztőségben, csak hát azt meg honnan a bánatból szedjenek elő, vágtak vissza dühösen, itt állnak kint a fagyos szélben, a Csipkebokor kellős közepén, ahol a lány nem mond egy szót se többet, mint amit ma délelőtt már tudatott a nagyvilággal, így tényleg nem volt háttér, mindössze ahogy lecövekelve s „rúzsvörösben égő csodás ajkait” időnként megvetően lebiggyesztve a magasba emeli a tábláját, pontosan akkor, amikor a hungarocell elmozdul Tanár úr bódéjának ablakában, így hát az újságírók, mikor egyszer-egyszer követelőzőbb lett a mobiltelefonokban a hang, akkor „a kisasszonynak csak a londoni és a párizsi nagyvárosok elegáns divatja felől megítélhető kabátjáról” vagy „vastag, skót kockás, láthatóan valami nemes anyagból készült sáljáról” vagy végső esetben arról a széles ívről tudtak beszámolni, amit ez a sál írt le többször is „a feltehetően nem állati szőrméből készült vastag prém fölött a szintén feltehetően, de nyilvánvalóan kecses nyak körül”, másról nem, hisz a tábláról már elmondtak mindent tegnap, és ez bele is került mind az egyik esti helyihíradóba, mind a reggeli helyilapokba, a tábláról, melynek szövege minduntalan közölte az érintettel, a saját bódéjában foglyul ejtett Tanár úrral, hogy „eredendő bűne van”, ahogy a lány az első interjúban a tábla enigmatikus szövegét, azaz a fenyőfa lécekre ragasztott papíron látható két szó, azaz a „Jog és Elszámolás” értelmét magyarázta — aki egyébként, tudniillik a lány, fűzték hozzá első jelentéseikben az újságírók, pontosan úgy festett, mint bárki a hozzá hasonlók közül, akik időnként lemászkálnak a fővárosból ide az istenháta mögé, hogy felemeljék a szavukat valami, többnyire „az elfogadhatatlan provincializmus, a minősíthetetlen korrupció és a nyomor vámszedői” ellen, amit itt lent, távol a fővárostól nem is igen értettek, így aztán nem is vettek komolyan, hisz úgyis mindig ugyanaz volt ezeknek a lejöveteleknek a vége, hogy addig emelgették fel a szavaikat, és addig emelgették fel a tábláikat, míg előbb-utóbb megjelentek a Helyierők, jól eltángálták, aztán feltették őket a vonatra, s visszaküldték oda, ahonnan jöttek, hogy elvegyék a kedvüket az ilyesforma ramazuriktól, ami nyilván így lesz ebben az esetben is, legalábbis mind az újságírók odakint, mind a Tanár úr idebent ebben reménykedett, és erre minden esély meg is volt, mert az említett Helyierőkről nem sokat, de annyit mindenképpen tudni lehetett, hogy nem kedvelik a békés nyugalmat megzavaró eseményeket, és itt, ugye, hangoztatta a kettő közül az egyik, a mindig valamivel élesebben fogalmazó ellenzéki sajtóorgánum, „közelesen erről van szó”, hisz ma reggelig, míg az új szenzáció, ami, mint a főszerkesztők fogalmaztak, „mindent visz”, ki nem robbant, már az egész városban az első számú beszédtéma ez volt, hogy ugyanis mi folyik itt, hogy mi zajlik itt, az úgynevezett Csipkebokorban az egykor nevezetes, de egy ideje már teljesen eszét vesztett Tanár úr és a „minden előzmény nélkül a fővárosból idelátogató” lánya között — nem volt kétséges, hogy értesült erről már mindenki a helyi sajtóból, a két versengő újságból és a két versengő városi tévécsatornából, bár az információk sehogy sem mondták ki kerek perec, hogy valójában miről van szó, mert a lányon kívül senki nem értette, miért választotta ő, a lány, a követelésnek ezt a formáját, s hogy egyáltalán, miből áll ez a követelés, úgyhogy csak az volt világos, hogy balhé van, megint egy újabb balhé Tanár úr körül, meg hogy „hát akkor ezek szerint van egy lánya”, és hogy ez a lány, ezek szerint „nem kap eleget”, de ez volt minden, mert a lényeg, hogy akkor „kicsoda is ez a csodaszép, szőke hajú, kék szemeivel szinte igéző s a dús ajkain pipacspiros rúzzsal érkezett fiatal hölgy”, valamint hogy mi is van akkor ennek a legutóbbi időkig a legnagyobb közmegbecsülésnek örvendő, de a hírektől eltérően nem hét, hanem már kilenc hónappal ezelőtt eszét vesztett városi nevezetességnek a múltjában, hogy mi az a „sötét folt”, amelynek homályából most, tessék!, egyszeriben kiugrott ennek a múltnak egy eddig eltitkolt darabja, az senki előtt nem volt egy csöppet sem világos.

Őrajta három különféle kabát volt, egy barna gyapjú fekete bársonygallérral, amúgy az egyetlen, amelyikhez régi ruhadarabjai közül, az óráján kívül, ragaszkodott, s két rövidebb, alattuk két pulóver, ez alatt ingek és egy szinte már a bőréhez nőtt póló, a lábain két nadrág, egy, amelyik a lábára feszült, és egy, amelyik jól fogta a szelet, a fején usánka, a nyakában pedig egy kötött fekete sál, vagyis szinte az összes a hajléktalanokat ellátó kisteherautóról származott, mely úgy nyolc hónappal ezelőtt, azaz idén március végén jelent meg a Csipkebokor szélén, hogy önkéntesei a hely ez idő tájt egyetlen lakójától megkérdezzék, nincs-e szüksége valamire, ami bátor tett volt, mivel a két önkéntes nem tudta, mire számíthat, hisz a nevezetes kiköltözéssel, azazhogy Tanár úrnak megbomlott az agya, természetesen ők is tisztában voltak, de előttük még senki nem beszélt vele, vagy pontosabban egyetlen kivétellel senki nem merte még megközelíteni sem, mert botrányos kivonulása után nem sokkal azt üzente „a városnak” a közeli tanyán élő s egyetlen bizalmasává lett, s így a vizéről és az élelmezéséről is gondoskodó paraszttal, hogy ha őutána kérdezősködnének, figyelmeztessen mindenkit, hogy bárkire, aki meg meri közelíteni a Csipkebokorban felütött kalyibáját, azonnal és figyelmeztetés nélkül lőni fog.

Nem fog a lányára lőni, határozta el, amikor egy újabb hirtelendüh nyomása alatt hátrament a kalyibában, és elkezdte félredobálni a rejtett gödör fölött álcázásként magasra rakott ruhahalmot, még akkor sem, ha csak egy kísértet, egy árnyék a múltból, akire neki még emlékezni sem sikerül, de ha nem takarodik el a többi, ez a sok léhűtő firkászgyurkász, motyogta maga elé, akkor hamarosan lesz hanyatt-homlok, arra mérget vehetnek, egyelőre csak figyel és vár, még hagy egy kevés időt, hogy visszavonuljanak, s ezzel elfoglalta a helyét az ablaknyílás bal oldalán, fél kezét szabaddá téve, hogy azonnal cselekedni tudjon, ha eljön az idő, ám erről odakint még csak nem is sejtettek semmit, az újságírók „patthelyzetként” írták le a pillanatnyi állapotot a főnökeiknek, és arra készültek, hogy amint tegnap a délután nagy részét késő estig, úgy ma – még ha erősen megfogyatkozott számban is – az egész napot itt kell töltsék, mert úgysem történik semmi, ez volt az általános meggyőződés, itt aztán nem, csóválták a fejüket, így akinek még nem volt elég, az visszament valami meleg pokrócért a kocsikhoz, aki meg már bővében volt ilyesminek, az még szorosabbra tekerte magán őket a délután ereszkedő hidegében, mert, ahogy az egyik újságíró fogalmazott, el fog ez tartani megint késő estig, de még valószínűbb, jegyezte meg egy másik a mellette levőnek, s megkínálta cigarettával, hogy szépen el fog ez halni egy órán belül, és hazamehetünk, egyszóval kialakult a türelemjátéknak az az unalmas, megszokott rendje, amit nagyon megszoktak már az efféle riporteri szolgálat alatt, aki ült, az felkelt, hogy megmozgassa a tagjait, aki meg már egy ideje járkált, s kijárkálta magát, az visszaült egy farönkre vagy valamilyen avarból-gallyból összeeszkábált ülőalkalmatosságra, lassan kiürültek a forró vizes teástermoszok, már kezdték szóba hozni megint, hogy bizony, jól jönne most, ha akadna valaki, aki feltöltené, s hogy ez a valaki elmehetne, például te ott, mutattak rá a legfiatalabbra, egy hórihorgas, pattanásos gyakornokra, teneked úgyis olyan nyurga a lábad, amikor a kalyiba felől egyszer csak lövések dördültek, de akkorák, hogy ijedtükben szétrebbentek, mint a megzavart verebek, felfogni is nehéz volt az első néhány pillanatban, mi van, a szétrebbenést követően megtorpantak, mint akiknek a földbe gyökerezett a lába, amikor meg ráébredtek, mi van, hogy nem a szemük káprázik, és nem hallucinálnak, hanem valaki tényleg lő rájuk a kalyiba felől, leguggoltak és elvetődtek, és elkezdtek kiabálni és mutogatni és hadonászni, és egy szemvillanás alatt a kezükben volt a telefon, és előbb összefüggéstelenül csak szavakat ordítottak bele a címzetteknek, aztán már jöttek a mondatok is, törve és zaklatottan, hogy tudniillik a kalyibából lőnek, igen, ordítottak bele másodszor is és harmadszor is, Tanár úr az, igen, nem tévedés, Tanár úr, vagy nem lehet hallani?!, most is lő, igen, semmi figyelmeztetés, semmi fenyegetőzés, minden előzetes nélkül, igen, hát nem értitek?!, lö-völ-dö-zik, ordították szótagonként, miközben felpattantak, s hanyatt-homlok menekülni kezdtek a szúrós csipkebokrok között, igen, és lő, és tudják, hogy hihetetlen, de lő és lő, magyarázták a nyilván hüledező szerkesztőknek a vonalak túlsó végén, és már kezdtek berekedni a nagy ordibálástól a zajban, a tévések meg összevissza ugrándozva a tövises bokrok között gyorsan bekapcsolták a kamerát, és menekültükben félig hátrafelé fordulva, mint a hajdani hunok, hevesen mutatni kezdték a fákat meg a bokrokat, mást nem tudtak ebben a rohanásban, hisz a kalyibából innen, ahová kiértek, már nem látszott semmi, csak a dörrenéseket hallották, és ezek a dörrenések egyszerűen nem maradtak abba, úgyhogy egyre elképedtebben és egyre rémültebben törtek kifelé, s eldönteni sem tudták, mi a döbbenetesebb, az, hogy egyáltalán lő, vagy az, hogy mivel, mert akkorát szólt minden egyes lövés, hogy majd belesüketültek, volt egy nagy robbanás, aztán egyidejűleg ezzel a robbanással egy irdatlan visszhang, és már jött is az újabb robbanás, és újabb visszhang, de úgy, hogy beremegett a föld, és beremegett a levegő, tovább, tovább, kiabálta az egyikük, mikor felfogták, hogy „Tanár úrnál a cérna komolyan elszakadt”, gyerünk ki innen a francba, biztatta ez a többieket, de nem kellett biztatni senkit, mert enélkül is szedték a lábukat, ahogy bírták, egymás hegyén-hátán ki a Csipkebokorból a kövesútra a parkoló kocsikhoz, a kalyibából meg, mindössze időnként néhány másodperces szünettel, csak lőttek és lőttek, de azt persze senki nem fogta föl, hogy pusztán a levegőbe, mert amíg van a tárban, hörögte épp tárat cserélve a fogoly, és lőtt a magasba, fel az ólomszínű felhők felé, amíg csak van benne töltény, ezt üvöltötte, aztán meg azt, hogy ő megmondta, ő szólt, hogy ez lesz a vége, és tombolt, és széttaposta a lehajított hungarocellt a padlón, ő mindenkivel tudatta előre, hogy ez lesz, fulladt el a lélegzete, pontosan ez, az utolsó töltényig.

Ha neki van stratégiája, sziszegte elborult aggyal, akkor nekem meg van mordályom, és akkor viszont én nemcsak beleszarok, hanem bele is lövök ebbe a nagy stratégiába, s várt ugyan még néhány pillanatig, de csak hogy végignézzen az odakészített tárakon, s leellenőrizze a töltényeket abban, amelyiket aztán egyetlen biztos mozdulattal visszatolt a fegyverbe, viszont aztán nem volt több pillanat, egy rántással kitépte a hungarocellt, rápillantott az órájára, 15.35, és gondolkozás nélkül meghúzta a ravaszt, s csak lőtt, de olyan gyors egymásutánban, mintha sorozatlövő volna, és diadalittasan ki-kiüvöltött, hogy „elhúzol te innen a büdös picsába”, majd amikor kiürült az első, aztán a második, a harmadik és a negyedik, és félig már az ötödik tár is, akkor elengedte a ravaszt, s mint egy győztes hadvezér, szétnézett a kalyiba előtti zaklatott, zűrzavaros tisztáson, de azt kellett tapasztalja, hogy győzelemről még nem lehet beszélni, mert az újságírókat ugyan megfutamította, viszont a lány még mindig ugyanott áll, előredőlve, és azok a világító kék szemei csak szórják a csillagokat az elszántságtól, és pont belenéznek az ő két – úgyszintén világoskék – szemébe, amitől neki még jobban elborult az agya, és ráordított, hogy „szóval azt hiszed, téged nem fog a golyó?!”, és leeresztette a fegyver csövét, amit eddig a magasba tartott, leeresztette, hogy ha ennyire nem fogja, akkor ő csak megpróbálkozna még egy sorozattal a lába elé, de erre már nem került sor, mert amint a lány meghallotta, mit üvölt az apja a kalyiba ablakából, s ezzel egyidejűleg meglátta a leereszkedő fegyvert, ő sem tartott ki tovább, félrehajította a tábláját, és hátravetve magát elsikkant, vissza a bokrok közt, és ezzel vége volt, vége lett, nem hallatszott más, csak a Tanár úr heves zihálása, és nem látszott más, csak az üres tisztás meg néhány alkalmi ösvény, amiket ez a banda csinált magának kintről a kalyibához, most meg visszafelé — csak a lehajló gallyakat látta, a vadul elburjánzott bokrok sűrű, egybekapaszkodó szövetét, ahogy egy-egy ág, lassuló iramban, még mindig rángatózik, a menekülők nyomát mutatva.

Na, melyik köll, kérdezte tőle a közeli tanyáról, mer azt válassza, amelyiket csak akarja, űnéki, és széles szája mellett egy seb miatt a mosolytól eltorzult az arca, míg mindig marad ípp ölíg, ez itten, emelte fel a zseblámpafénybe, egy PPD–40-es, lássa, e, ni, dobtárja van, oszt vagy úgy hetven íles lűszer hozzá, a tárban, na, mit szól, nézett rá vigyorogva, de a Tanár úr nem szólt egy szót sem, csak nézte a szétterített és kisimított katonaköpenyen elrendezett fegyvereket, nézte egyiket a másik után, és nem kérdezett semmit, a parasztnak meg végképp nem válaszolt, hogy na, akkor melyiket, felemelt egy gépkarabélyt, a paraszt rögtön rávágta valami értelmezhetetlen grimasszal, hogy Sturgevér 44, nímet darab, oszt köztes lűszere van, de nem mondta tovább, mer ez a furcsa ember, ni, ez a városi nagyúr, ahogy a törzshelyén, a 47-esben többször is nevezte, míg iggyátalán nem mutatta ki, hogy iggyátalán írdekelní űt-é ez a dolog, míg a tekintete, az se mondott semmit, pedig ű, a paraszt, mán elíg jó kiismerte mindazokat, akik együttek idáig, vagyis akiket mán ki mert hozni, ide, a fészerbe, és kinyitotta előttük a csutkás alatt, ahogy ő nevezte, szerinte tréfásan, az Aladdint, mert így hívta a fészer alján a becses gyűjteményt, nem is két dével, hanem egyenesen hárommal, hogy Aladddin, bár nem lehetett tudni, hány deci pálinka után van a két d, és hány után a három, mindenesetre most mondta vagy hárommal, hogy na, gyüjjön, mutatom, mi van, mikor a nagyúr egyszeribe csak úgy hipp-hopp egy dílután nála megjelent, maj szítszedte a Kuvasz, és csak annyit kírdett tűle, hogy olyan is van-e abba a gyűjtemínybe, amit elad, vagy csak tartja magának, mire ű azt mondta, hogy má hogyne vóna, mit gondol az úr, mibül veszi ű a Csepelhez az alkatríszeket, el tudja azt iggyátalán kípzelni valaki, milyen nehíz a mai időkbe má bármit, és ezt úgy írtse mindenki, ahogy mondja, bár-mit!, tanálni egy igazi Csepel motorkeríkpárhoz, mer megmondja őszintín, mesélte fűnek-fának, csak nem érdekelt senkit, megmondja, hogy szereti ű, mer há mindig is szerette a fegyvereit, amiket még a nagyapja szedett össze a háború után, ís dugott el kinn a fődeken, szereti, hogy ne szeretní, olajozza, tisztíccsa, gondozza, fínyesre türli, ami köll, de amit a Csepel irányába írez, az több, mint szeretet, mer ezt a Csepel motorkeríkpárt ű egyenesen imádja, őszintín mondja, hogy aká meghalna írte, ha az ílet úgy kívánná, isten űtet úgy segílje, meg, mer ahogy meghallja a hangját, hogy az hogy duffog, hogy azok a dugattyúk hogy milyen egy mennybéli hangot adnak, ahogy megírinti a kezivel a gumiborítást azon a kormányon, ahogy megírzi, mikor nagy níha ráül, azt a remegíst a segge alatt, azt ű semmihez nem tudja hasonlítani, na, jól van, mondta erre ez a nagyúr a városból, mikor kiköltözött, ű tudja, mér, a Csipkebokorba, és ű ippen ment hazafelé a biciklijét tolva, és összetanálkoztak, és szóba elegyedtek, aminek a víge persze az lett, hogy nem tett lakatot a szájára, és egyhamar a hiába felkínált kristáltiszta szilvapálinka után a fészerbéli különleges gyűjtemínyre terelűdött a szó, na, jól van, mondta neki ez a városi úr, majd átgyön valamelyik nap, oszt megnízi, mije van, hátha tudná valamelyiket használni, és pontosan így is lett, nem telt három napba se, mesélte a Csókos úti talponállóban, csak senki nem hallgatott oda, pontosan úgy, mer átgyütt, maj megette a Kuvasz, és megnízte, de az egy olyan elíggé finnyás féle ember, úgyhogy csak míregette űket, csak nízegette, hogy így meg úgy, nem szót az semmit, egísz a vígéig, akkor meg hirtelen rámutatott az egyikre, és azt mondta, hogy ez szól a legnagyobbat-e, különben egy AMD–65-ös vót, a magyar FEG-í, kicsit megbuherálva, úgyhogy belement egy dobtár is 75 lüvedékkel, na, és mondja, hogy na, hogy azír mennyit számítana föl, mire megmondta neki, hogy az külön kedvenc, mer Keserű-féle egyedi gyártmány, és mondta a mennyit, de amaz meg nem mondott se bút, se bát, csak kivette a pízt, leszámóta, és még megvette hozzá az összes tárat, még mondta is neki, hogy nem lesz az kicsit sok, minek magának ennyi lűszer, de az csak himmegett meg hámmogott, vett míg egy kis gípolajat, na, azt odadta neki egy ötszázír, meg csak úgy elvitt egy-két rongyot meg egy törlűpálcát, aszongya, a tisztogatáshoz, és már ott se vót, azóta se látta többet, mer ű be nem mín a Csipkebokorba, minek, hogy összevissza marják-típjék azok az átok bokrok, azír menjen oda, dehogy mín, maj ha kis cigángyerekek potyogtatnak az égből, maj akkor, meg amúgy is ipp elíg, hogy eladta neki a karabélyt, mán visszacsinálná, mer jól tudja ű, mivel jár, ha csinál valamit, oszt megkírdik, hogy hát hunnét is van ez meg az, és akkor kit vesznek elő, űt, űt veszik elő, pedig rá mondhatják, hogy ivós, meg minden, deviszont ű nem tehet semmirül, neki van ez a gyűjtemínye, ez igaz, ezt ű nem tagadja, soha nem is tagadta, de oszt ezzel a dolgot le lehet zárni, mer kinízi belűle, hogy csinál valamit, má az is milyen, hogy azt üzente vele, be a városiaknak, hogy meg ne merjík közelíteni, mert akkor ez meg az lesz, má minek mond az ember ilyeneket, ezt ű kérdi, itt a Csókosban, aki soha míg a légynek se, mondja meg neki itt bárki, na, ismer-e míg egy olyan szelíd egy embert, mint ű, mer neki csak a szípsígük miatt vannak azok a fegyverek, nem másér, mos nem beszíl a Csepelrűl, mer persze a Csepel, az egíszen más.

A hungarocell-lapokat ott találta bent, a sűrűben, és voltaképp ez volt az, ami eldöntötte, hol üsse fel a tanyáját, nem mintha fel lehetett volna fedezni ott egy tisztásnak akár csak az emlékét is, nem, ahol a hungarocell-lapokat feltornyozta és jól láthatóan elfelejtette valaki, ott eredetileg nem volt semmiféle tisztás, se viskó, se semmi efféle gazdasági kulipintyó, egyszerűen azért, mert tisztás se volt, nem lehetett, mivel nagy valószínűséggel fordítva történt, nem a sűrűben alakult ki ez a tisztás, s rejtette ide valaki ismeretlen okból ezeket, hanem először lerakta, itt felejtette, magukra hagyta valaki őket ezen a kietlen, műveletlen, lápos földön, s utána jött a gaz, utána nőtte be őket a csipkebokor meg az akác, vagyis a hírhedt Csipkebokor, az épp e néhány hungarocelltorony körül alakult ki, mert valami célja nyilván volt annak, aki ide szállított ennyit, de az biztos, hogy olyasmi történhetett ezzel a céllal, ami egy idő után már azt is értelmetlenné tette, hogy ez a valaki elszállíttassa innen őket, a lényeg, hogy amikor idekerültek, és ezt szűrte le a Tanár úr, amikor kiköltözésének előkészítése idején, amennyire bírta, átvizsgálta a területet, akkor, vagyis eredetileg nem volt itt semmi más, csak ez a néhány hungarocelltorony, egyszerűen az történhetett, okoskodta ki annak idején, hogy kijöttek ide a lápra vagy rétre vagy csombókosra vagy pusztaságra, mindegy, hogy nevezzük, lepakolták őket, és aztán elfelejtették, a lapok megkeményedtek, és így már nem kellett többé egy darab se belőlük senkinek, csak dülöngéltek itt jobbra-balra, mint a szomszédban az a paraszt, mikor viharvert biciklijébe kapaszkodva próbál esténként eljutni hazafelé, a szél nem tudta őket elfújni, mert össze voltak pántolva, csak ledönteni tudta őket, és le is döntötte majdnem mindet, és úgy is maradtak, és úgy nőtte be őket aztán a csipke és az akác és az ezernyi gaz, s jött létre, amit ma már a városiak úgy neveznek, hogy a Csipkebokor, mintha valami kerület volna, mint ahogy lényege szerint az is, így történhetett, előbb a hungarocell, aztán a gaz, tisztára, mint egykor a honfoglalás, nézett körbe a Tanár úr, sehogy másként, úgyhogy ő, ismerte föl, a helyet, ahol innentől kezdve élni akar, eredendően a hungarocellnek köszönheti, melynek már a nevével is úgy volt, hogy sűrű, gazdag, végtelenül pontos és visszataszító jelentéshalmazata miatt, ha le kellett volna írnia, mindig csupa nagybetűvel írta volna le, így aztán nem volt kérdés, hogy a kalyibáját a helyükön építi meg, egész pontosan közöttük, mert összesen öt hungarocelltornyot talált, ebből egy állt még, a többi négy gazba fonva félig vagy egészen feküdt, s ő úgy vélte, az a leghelyesebb, ha a hely szellemének megfelelően jár el, és a jelenlétükben üti fel a tanyáját, ide kezdi el építeni saját kalyibáját, az álló hungarocelltoronyhoz döntve e kalyiba hátát, azaz eme még álló, három raklapnyi magas hungarocelltorony volt a kiindulópont, s ő innen kezdett bele az építkezésbe, amit nem kis részben a hungarocelltornyok előbb említett, mélyen szimbolikus értelmezésének köszönhetően tényleg úgy hívott, hogy honfoglalás, és ez sokkal könyebb volt, mint amire számíthatott, mert ahogy megvolt az elhatározás, és kezdett kijárni ide, ahogy kiválasztotta a helyet, és alaposabban körülnézett a tágasabb területen, miből is építhetne, valóságos gazdagságra lelt, egy kincsestárra, mely a környékről begyűjtött deszkákból, széthajigált autógumikból, elhagyott, összeomlott tanyaépületek, egykor mezsgyehatárokat jelző, kifordult cölöpök, kátránypapír tekercsek, félredőlt, korhadó magaslesek, madárijesztők, rozsdás ekevasak, boronaágyak és kútfedőlapok, hajdani itatóvályúk és leszakadt gémeskutak, fűbe zuhant, útszéli imahelyek, horpadt bádogkrisztusok és egyszerűen csak úgy titokban idehordott és ide leborított régi hűtőszekrényajtók és televízió-képernyők, autóroncsok és kiszolgált, elhajigált, ezernyiféle ruhanemű még használható anyagaiból állt, egyszóval a szétszóródott, időtlen szemét elemeiből, a szemétből tehát, akik, jegyezte meg munka közben a Tanár úr, vagyunk.

Nagyon rossz kérdés volt, de hiába próbálta kiverni a fejéből, még mostanra sem sikerült, így amikor odakint minden elcsendesedett, azaz eltakarodott, akinek el kellett takarodnia, s ő kiment, hogy minderről a saját szemével is alaposan meggyőződjön, csak rágta magát, hogy miért, rá kellett jöjjön a voltaképpeni szándékra, az okra és a célra, ami idevezette, mert biztos volt benne, hogy ha nem jön rá, akkor tényleg cseszheti, akkor felülkerekednek rajta, és felborul az a viszonylagos rend, amit egy ideje megteremtett, és amit fenntartani sokkal nehezebb volt, mint eredetileg gondolta, rájönni, ez a feladata most, hajolgatott erre-arra a tisztás mögött, de nyomát már tényleg nem látta senkinek, a csőcselék teljes számban elhúzta a belét, el végre a még számára is nehezen járható bokrok és fák és folyondárok és gallyak és a számára egykor csodálatra méltó mohatelepek hálózatának szövetén át nagy valószínűséggel a kocsiútig, majd később visszajön, határozta el, és kimegy arrafelé vagy két-háromszáz métert, amennyire a paraszt szerint elhordhat a fegyver, hogy megnézze, talál-e ott esetleg a töltényekből valamennyit, mert már kezdett sötétedni, különösen itt, bent, a Csipkebokor kellős közepén, itt már alig lehetett látni, a rendőrök meg valószínűleg nem jönnek ki rá azonnal, csak holnap, ha újra kivilágosodik, rájuk számított tehát, magától értetődően, de nem ma, ma még van ideje újra végigmenni az egész történeten, ezért visszatért a kalyibába, visszarakosgatta a bonyolult ajtószerkezetet, felkapcsolta a zseblámpát, levette magáról a legfelső kabátot, s leült a viharvert, plédekkel és újságpapírokkal alaposan kibélelt, karfás konyhaszékbe, amit az első időkben az egyik tanyán talált, s ami azóta is amolyan központi helyet foglalt el a kalyiba belsejében, szembefordítva a vak ablakréssel, beleült ezekbe a plédekbe, és magára csavarta őket az újságpapírokkal együtt, kikapcsolta a zseblámpát, és felidézte a hirtelen sötétben a lány anyját, felidézte, és belereszketett, mert abban a pillanatban, ahogy felidézte, ahogy megjelent előtte a nő alakja, ahogy ebben a felidézésben újra előtűnt annak az asszonynak az arca, és meglátta a szemeit, rögtön tudta, hogy ő áll a dolgok mögött, ő irányította ezt az egészet, s irányítja még most is, a lány nyilván már a városban van, és telefonon értesíti, mik a fejlemények, látta az asszony tekintetét, ahogy hallgatja a beszámolót, és látszik rajta, ahogy máris töri a fejét, ahogy grimaszol közben, a száját csücsöríti, végtelenül visszataszító mód tudta a száját csücsöríteni, amikor valami teljesen indokolatlan fensőbbséggel meghallgatott egy számára nem kedvező beszámolót, ilyenkor forrt benne a harag, miközben mosolygott, de ez a mosoly azt jelentette, hogy a rossz hír okozójának ezennel vége, ő kinyírja, s már azt is tudja, hogyan, félelmetes képessége volt arra, hogy azonnal átlásson a vele szembekerült emberen, és megtalálja a gyenge pontját, vagyis az ellenfél megsebzésének összes lehetséges útvonalát, ezért jelent meg az arcán az a gőgös mosoly, amelytől őt még ismeretségük rövid, de annál végzetesebb időszaka alatt is ki tudta rázni a hideg, a mosoly, hogy tudja, mi módon intézze el az éppen soron következő áldozatot, és ez ezúttal ő volt, megint ő, mert balszerencséjére kihívta maga ellen a sorsot, aminek nem volt a tudatában, de kihívta egy életre, amikor annak idején, felismervén, miféle csapdába került az asszonnyal, menekülőre fogta, persze nehéz megmondani, mivel hívta ki valójában ezt a sorsot, talán a leghelyesebb, ha attól a pillanattól számítja, amikor az asszony alaposabban is megnézte őt magának egy fővárosi bárban, ahová az, akit így megnéztek, vagyis ő, egy követségi fogadás unalma miatt épp részegen és a további lerészegedés vágyától hajtva egyszer betért egy éjjel, valószínűleg ez az első alaposabb szemrevételezés döntötte el a sorsát, éspedig egy életre, mert aztán, amikor elmenekült tőle, elég hamar megértették vele, hogy soha többé nem menekülhet el, ez az asszony mindig, élete végéig a nyomában lesz, és kínozni fogja a végtelenségig, pénzkövetelés formájában lesz a nyomában, és pénzkövetelés formájában fogja kínozni, amiket mocskolódó levelekkel színesít majd, mely levelek sokkal jobban fájtak, mert megalázták, hogy neki ilyen mocskos leveleket olvasnia kell, ezek a levelek lerántották őt egy olyan világba, amelytől undorodott, levelek tehát, melyek mind arról szóltak a legocsmányabb szavakkal, hogy mennyire, de tényleg mennyire egy ocsmány figura is ő, a Tanár úr, hogy a sorsára hagy egy gyermeket, aki az övé, de megtagadja, miközben nyilvánvaló volt minden érintett előtt, hogy nem a gyerek elől menekül ő, hanem az asszony elől, de hiába, és ezt érezte most is, itt a karos konyhaszéken görnyedezve, ahogy a tök sötétben, a vak ablakban, a hungarocell felé meredve próbálta kitalálni, ezúttal miben mesterkedik, hogy tehát ezúttal miképp végez vele a nő.

Az ajtó megoldásán sokat gondolkozott akkoriban, de korántsem okozott neki olyan fejtörést, mint az ablak, mert kezdetben úgy vélte, ablak nem is kell, egy efféle gunyhóra, odúra, bódéra, viskóra – egy ideig összevissza hívta, csak a második hónap közepére, 04.14, véglegesítette az elnevezést –, egy efféle kalyiba falán tehát teljesen hibás megoldás volna még egy ablakot is kialakítani, ez volt a véleménye, hiszen télen kifejezetten észszerűtlen, érvelt, nyáron pedig nem segít semmit a hőség ellen, forgatta így, forgatta úgy, de csak lassan merte bevallani magának, hogy az alapvető gondja az ablakkal nem az efféle gyakorlatias megfontolás ilyen vagy olyan előnye-hátránya, hanem az ablak elve zavarta nagyon, éspedig nem amiatt, mert egy ablakon mindig be lehet látni, hanem mert ugyanezen az ablakon kinézni is mindig ki lehet, ő pedig nem azért választotta az életnek ezt a módját, amit itt a Csipkebokorban tervezett, hogy kinézelődjön, hogy kibámulgasson, hogy folyton kikukucskáljon egy olyan világra, amit teljes egészében, mindenestől megtagadott, így állt tehát a dologhoz az elején, de hogy aztán mégis lett ablak, az annak volt köszönhető, hogy belátta: védelmi szempontból viszont nagyon is szükség van rá, hogy bármikor kilásson, azazhogy belássa a kalyiba előtti teret, az egyetlen részt, az egyetlen irányt, ahonnan, illetve amelyen át őt meg lehet közelíteni, elfogadta ugyanis egy belső hangnak azt az érvelését, hogy ha van ablak, akkor van védelem is, éspedig csak akkor van, mert a védelem lényege a felkészülésre való képesség megteremtése, márpedig ablak nélkül, anélkül, hogy korlátlanul kilátna, bármiféle érkezés, bárkinek a közeledte felkészületlenül érné, és ezt mindenképp el kellett kerülnie, biztonságban akarta érezni magát, így lett ablak, kitámasztásokkal elég könnyen meg is oldotta, s a hely természetes adottságát is kihasználta, amikor rájött, hogy ha vesz egy használt fűrészt a paraszttól, és egy méretre vágott hungarocelldarabot beilleszt a kialakított ablaknyílásba, akkor ez az így létrehozott ablak minden szempontnak meg fog felelni, a télnek, a nyárnak, s végül még annak is, hogy csak akkor nézhessen valaki be, ha ő azt engedélyezi, azaz kiveszi a résből a hungarocellt, és ugyanakkor bármely pillanatban, amikor úgy érzi, szükség van rá, ugyanezt megteheti amiatt is, hogy ő nézzen ki, s leellenőrizze, mi van odakint.

A Csipkebokor kezdetben csupán gúnyos szóbeszéd tárgya volt, később vált csak hírhedetté, de akkor sem zaftos gyilkosságok vagy nemierőszakok fűszere adta meg az ízét, inkább az a tény, hogy van egy teljesen sorsára hagyott senkiföldje a városban, ami senkinek nem kell, aminek gazdája nincsen, s még csak vita sem folyik arról, kinek kéne vele és mit csinálnia, teljesen magárahagyott volt tehát, és emiatt a bűnözésre való alkalmasság puszta lehetősége, az ellenőrizetlenség döntötte el a megítélését, az, hogy olyan hellyé vált, ahol bármi megtörténhet, noha soha nem történt benne semmi igazán rémületes, az egész északi külváros, ha tudtak is róla természetesen, inkább untatta a városlakókat, mert ez az északi külváros, vagyis mindama terület, mely a Csókos úton túl feküdt, egyszerűen nem került rá a lakók tudatának az eleven térképére, csak a száraz peremre, vagyis csak olyankor, ha elterjedt, hogy valami hajléktalan ott húzta meg magát, s onnan tartóztatták le, mert ellopott egy kivénhedt áramfejlesztőt a Vízmű egyik közeli tisztítóházának udvaráról, vagy amikor egy Romániából érkezett cigánycsalád irtott ki egyszer egy darabot benne, s vert fel egy sátrat, na, akkor egy pár napig beszédtéma lett, azonnali kitoloncolást, követelték ilyenkor a városlakók, s mint egy jól begyakorolt kórus, azt duruzsolták felháborodottan, hogy hát azt azért mégse, meg hogy azt azért már ne, hogy ide egy cigányhorda csak úgy bevegye magát, minek van itt a rendőrség, és egyáltalán, miért nem csinálnak már valamit azzal az egész átokverte hellyel, szinte hallani lehetett, ahogy szótagolva megismétlik, hogy ki-to-lon-col-ni, ki a zsiványokkal, mert ha nem csinálnak valamit rögtön, egy hét múlva itt lesz „az összes büdös cigány” a román határról, hát neeem, ezt nem lehet annyiban hagyni, tessék végre tenni valamit, kiirtani, hallatszott a városi társaságokban a tea és sütemény mellett, mármint kiirtani az egészet, ez az egyetlen megoldás, mondogatták, s erősen a saját izgatott szavaik hatása alá kerültek, mely izgalom aztán éppolyan gyorsan, mint ahogy jött, el is párolgott a teadélutánokon, és a cigánycsalád elkergetésével együtt a Csipkebokor kérdése is lekerült a „napirendről”, azaz megint kiúszott a tudatok peremére, mert valójában senkit, de egyáltalán senkit nem érdekelt az egész, hogy ott van az a vagy negyvenhektárnyi „parlag”, ahogy a teáscsészéket finoman felemelve mondogatták, noha a szó értelmével tisztában nem voltak, hogy ott áll az a magas talajvíz miatt elláposodott terület, melyet nyugat felől az állomás teherszállítmányozással foglalkozó üzemegysége, a város felől meg maga a Csókos út határolt, hát az mindig ott volt, ereszkedtek le a teáscsészék, időtlen idők óta „úgy van az hagyva”, talán a Körös miatt, az árvizek, néztek egymásra kicsit bambán, mert semmi fogalmuk sem volt a múltról, így hát vettek a tányérból még egy pici süteményt.

Már a megérkezése jól sikerült, belepillantott a mosdófülke tükrébe, amikor észlelte, hogy a vonat beért a város pályaudvarára, vetett magára egy pillantást, és meg volt elégedve, az égővörösre kihúzott ajkain kifejezetten égő pipacsvörösnek látszott a rúzs, és ez volt, pontosan ez, amit akart, hogy ennyire pipacspirosan égjen az ajkain az a vörös, a szeme alatt volt ugyan egy kis árnyék, de az még elment, dús, hátrafelé tornyozott szőke haja, mint mindig, jól kiemelte szemének világoskékjét, a sál jól mutatott, a kabát jól mutatott, a harisnya jól mutatott, a csizma is egész helyes volt, úgyhogy azt mondta magának, itt az idő, hogy nekivágjon, és mintha egy színpadra lépett volna ki, nekivágott, leszállt a vonatról, és már a megérkezése az állomás elé felhívta rá a figyelmet, természetesen észlelte, hogy így van, azonnal képes volt észlelni az összes olyan tekintetet, amelyik rámozdul, és magától értetődően, s ezt már az anyjától tanulta, azokat is, amelyek nem mozdultak rá, mert akkor, ugye, fennállt a kérdés, hogy hogyhogy nem, hogy kik azok, és miért, akiket ő, ezekkel az adottságokkal, nem érdekel, de most nem foglalkozott velük, felfogta, hogy a tekintetek száma ezen a délelőtti órán azt jelzi, észrevették, hogy megérkezett, taxisok kezdtek szinte automatikusan feléje gurulni, esküszöm, mesélte aznap este az egyik a melegedőben, hogy nem is léptem a gázra, a kocsim magától elindult felé, annyira bombázó volt, s most ment, mint egy valódi bombázó, az előre kidolgozott terv szerint, ment az állomás előtti téren át a Béke sugárút torkolata felé, de aztán hagyta, hogy elékanyarodjon egy taxi a sok közül, beszállt, odavetette, hogy a szerkesztőségbe, és a taxis azt se kérdezte meg, melyikbe, azonnal tudta, hogy az ellenzékire gondol, és kieresztette a kuplungot, óvatosan, mintha egy adag törékeny pillét szállítana, pedig a kisasszony minden volt, csak törékeny pille nem, eléggé molett, állapította meg róla néhány női szem, mely végigfutott rajta, felülről lefelé, már bent a városközpontban, amikor kifizette a taxit, és gyalog elindult a taxis által mondott irányba, erős csontozat, széles csípő és széles váll, kissé dundi vonások, tudom, jelzett vissza ő ezekre a tekintetekre élesen, tisztában vagyok azzal, villantak meg azok a kék szemek, hogy ki vagyok, míg ti semmivel sem vagytok tisztában, sok beszáradt, gyáva, vidéki lotyó, ezt mondták azok a neonszemek az arcában, ahogy végigvágtatott közöttük, mert megvolt ez a szokása, hogy akárcsak az anyja, ő is vágtatva közlekedett, próbált leszokni róla százszor és ezerszer, de nem volt ez olyan egyszerű, robbanékony volt, és mintha folyton űzte volna valami előre, úgyhogy maradt a vágtatásnál, legalább, gondolta most, hamarabb odaér, és így is volt, percek alatt megtalálta, amit a taxis útmutatása alapján keresnie kellett, s becsöngetett egy épületbe, és innentől kezdve már nem volt akadály, ránéztek arra a harisnyás lábra, épp csak a felületén, de végigloholtak a férfitekintetek a kabát domborulatain, felkúsztak a pipacsvörösben pompázó, dús ajkakra, egész a szemek kékjéig, mely azonnal babonázott, s maguktól nyíltak az ajtók, jöttek eléje, és befelé mutattak, erre, jelezték, és mindenütt elismerően mosolygó arcok, zsíros, önelégült bunkók, mosolygott vissza rájuk, és azt mondta, egészen halkan, köszönöm, végül bevezették egy szobába, mely nyilvánvalóan az újság főszerkesztőjének a fészke lehetett, kávét, kérdezte a háta mögül óvatosan s kissé sértődötten egy női hang, igen, rebegte vissza ő anélkül, hogy hátrafordult volna, és csak ült a hatalmas íróasztal elé húzott fotelben, időnként átvetette egymáson azokat a harisnyás lábait, s elmondta, mi járatban van, és őszintén bevallja, annyira járatlan az ilyen ügyekben, hogy nem tudja, jó ötlet-e, hogy legelőször ide jött, hát már hogyne, hogyne, vibrált valaki az íróasztal túlsó oldalán, a lehető legjobb ötlet, ami csak elképzelhető, ugyanis az ügy, amennyire ő, mutatott magára ez a valaki az íróasztal mögül, megítélni képes, van olyan súlyosságú, hogy a média képviseletében, és bátran mondhatja, a lehető legnagyobb olvasottságú média képviseletében ő magától értetődően a segítő kezét nyújtja, hát, válaszolta erre a fővárosból érkezett kisasszony, máris nagyon köszöni, de mindössze arra volna szüksége, hogy az ő szerény ügye nyilvánosságot kapjon, annyira gyengének érzi magát enélkül, és annyira bonyolult, nehéz és számára, épp személyes volta miatt, annyira idegfeszítő, és hát: lealacsonyító feladatot kell itt és muszáj végigvinnie, hogy teljesen magára hagyva, úgy érezné, nem is boldogulhat, mire az a vibráló valaki vele szemben felpattant, és megkerülve a hatalmas íróasztalt, mely ezúttal nagyon az útjában volt, vendége elé állt, közel hajolt hozzá, és közölte vele, őbenne, őbenne magában, személyesen is bízhat, és ez elég is volt ennek a vendégnek, mert már fel is kelt a fotelből, s a kávéscsészét egy szörnyű eszpresszó maradványával finoman az asztalra helyezve már indult is kifelé az ajtón, sőt már kint is volt az utcán, s már a körülötte ugrándozó újságírókat kérdezte, hogy hát akkor meg tudnák-e neki pontosan mondani, hol találja – és itt jelentőségteljes szünetet tartott, annyira jelentőségteljeset, hogy meg is állt, megállítva ezzel a többieket is – az apját, hogy hova bújt, mert ahogy hallotta az imént, új lakásba költözött, mire az újságírók a kisasszony végtelen jó humorérzékére elismerően harsány kacajra fakadtak, és egymás szavába vágva magyarázták, hogy hát így is lehet fogalmazni, de valójában arról van szó, hogy az általuk mélységesen tisztelt Tanár úrral történt valami, és ezt neki, a lányának tudnia kell, hiába nem látta őt már egy ideje, mint mondja, szóval, tudnia, hogy mintha a mélységesen tisztelt Tanár úrnak elment volna a kedve az eddigi életétől, és emiatt kiköltözött a városnak, hát, hogy is mondják, az északi részébe, és itt, tették hozzá, elég nehezen használják azt a szót, hogy kiköltözött, de majd meglátja, miről van szó, mert ők szívesen megmutatják az utat, hisz nélkülük sohasem találná meg, amúgy nincs messze, itt végigmegyünk, aprózta a lépteit mellette a leglelkesebb újságíró, és már hipszi-hopszi, ott is vagyunk.

Szóval, azt mondja, hipszi-hopszi, fordult az újságíró felé a lány, csakhogy neki, állt meg hirtelen a járdán, nem kell hipszi-hopszi ott lennie, mivel mielőtt hipszi-hopszi, azelőtt el kell intézzen valamit, mire a lelkes újságírók rögtön megtorpantak maguk is, és körbevették, s mikor megértették, miről van szó, azonnal felajánlották a szolgálataikat, ha a kisasszony megígéri, hogy amennyiben sikerrel zárulnak itt a dolgai, egy, de egyetlen presszókávét – vagy amit csak akar, tette hozzá rákacsintva a csapat rangidőse – a város legnépszerűbb cukrászdájában velük feltétlenül elfogyaszt, mire a kisasszony felvonta szépséges szemöldökét, és odafordult ehhez a rangidőshöz, hogy ezt meg hogy értik, hogy amennyiben, s egészen elhalkult a hangja, miközben rámosolyodott a körülötte állókra, mire azok biztosították róla, hogy félreérti, mert ők csak arra gondoltak, hogy ha befejezi, amiért ideérkezett, akkor abban a cukrászdában ők akár együtt, akár külön-külön ővele egy kitűnő presszókávét, mert nekik semmibe nem kerül ez a segítség, hiszen ha jól értették, a kisasszonynak mindössze egy táblára meg a hozzá tartozó apróságokra volna szüksége, meg természetesen egy felvonulásokon használatos megafonra, amit különben errefelé ők csak bömbinek hívnak, ő, mutattak a legfiatalabb kísérőre, már ugrik is, mert ennél semmi nem egyszerűbb, mint egy efféle tábla meg egy efféle bömbi meg az apróságok, mire a kisasszony erre csak annyit mondott, filctollat hozott, a fiú már szaladt is tényleg, és alig haladtak néhány utcát, s fordultak be a Bíróság hatalmas épületénél, ez az ügyes fiú már le is fékezett egy autóval mellettük, s a legnagyobb zavarban, égő fülekkel bejelentette, hogy „minden megvan”.

Egyszerre próbálta elűzni az ostoba kényszert, hogy újra meg újra megkérdezze magától, miért, s engedett neki mégis, mert még semmi nem volt tökéletes, hisz szellemi erőfeszítéseit nem ítélhette, mint ahogy nem is ítélte értelmetlennek, elég jó úton volt ahhoz, hogy egyik legfőbb célját hamarosan elérje, viszont különleges helyzetekben még nem működtek az agyában e szellemi erőfeszítéseknek az eredményei, még nem tudta megfékezni magában a gondolkodásnak, mint nevezte, a beteg kényszerét, így hát most, amikor hiába ücsörgött előregörnyedve a konyhaszéken már vagy két órája, miközben odakint egyre sűrűbb lett a sötét, még mindig ott tartott, ahol két órával ezelőtt, folyamatosan azon rágódott ugyanis, hogy miért jött, mit akar, és miért éppen most, és így tovább, és annyira felidegesítette magát, hogy nem jut sehova ezzel, hogy elhatározta, legalább annak nekilát, aminek van valami gyakorlati haszna, felkapcsolta hát megint a zseblámpát, és begyűjtötte a földről egy nagy román nejlonszatyorba az összes töltényhüvelyt, s ahogy dobálta be őket, minden egyes darabot pontosan megszámolt, s amikor megvolt a kétszázhuszonötből mind a kétszázhét, amennyit ezek szerint elhasznált ebből a kétszázhuszonötből, belehajigálta az üres tárakat is, aztán megint kibontotta az ajtót, fogta a zseblámpáját, és kiment a kalyiba mögé a hungarocelloszlopokhoz, s egy rejtett résen át egy rejtett üregbe eltüntette az egészet, hogy majd adandó alkalommal – és magától értetődően az odabent, a kalyiba végében feltornyozott ruhahalom alá rejtett fegyverrel s egyebekkel együtt – végleg megszabaduljon tőlük, majd előrement a tisztásra, bevette magát a sűrűbe, s ment az egyik, most már sajnos elég jól kitaposott ösvényen vagy háromszáz métert előre, abba az irányba, ahol a töltényeket sejtette, és elkezdte átvizsgálni a területet, de csak akkor hagyta abba, amikor végre egy kissé kitisztult a feje, s belátta, mennyire értelmetlen, amit cselekszik, hisz a töksötétben ugrándozó zseblámpafénnyel az esélye annak, hogy talál akár csak egyetlen töltényt is, igen csekély volt, 1 : 2 500 000, úgyhogy elindult visszafelé, s mikor odaért a kalyiba előtt a tisztásra megint, nem ment be rögtön, csak bóklászott összevissza, s ahogy bóklászott, mászkált erre-arra, akkor nagyjából azon a helyen, ahol a lány egész nap állt, pontosabban attól úgy három-négy méterre, megpillantotta a tábláját a földön, amire eddig ügyet se vetett, s amit az a lány, ugye, folyton emelgetett, ha meglátta őt, egy rúdra szerelt fenyőfa tákolmány volt, egy keret néhány keresztléccel, s rajta egy vastag papíron filctollal a „Jog és Elszámolás”, na, még ilyet, mondta hangosan, és forgatta-nézegette, de nem talált rajta semmi különöset, semmit, ami valami újat mondhatott volna neki, úgyhogy már épp azon volt, hogy eldobja, és dühösen megtapossa a francba, amikor észrevette, hogy ugyanabból a papírfajtából, egyfajta vastag karton, amely a táblára is rá volt ragasztva, van még egy pár darab a földön, összeszedte őket, voltak kisebbek, és volt egy nagyobb, a kisebbeken valamilyen írást is talált, de a sötétben, a zseblámpafényben nem tudta igazán kivenni, mi van rájuk írva, s mivel azzal kecsegtettek, hogy valamivel többet árulnak el a lány szándékairól, mint ami eddig kiderült, összefogta őket, és ezekkel tért vissza a kalyibába, majd ezeket kezdte el méregetni, vizsgálgatni, miután végzett az ajtó visszaépítésével, s leült a konyhaszékbe, tapogatta őket, forgatta, szagolta, de nem lehetett könnyen rájönni, mik ezek, az egyik, a vastag és nagyobb alakú karton, méregette, úgy akkora lehetett, mint maga a tábla, tehát ezt talán később, tűnődött, rá akarta ragasztani a régi feliratra, vagy hogy, de akkor ez itt mi a fene, emelte közelebb a szeméhez, és élesen ráirányította a zseblámpafényt, mi ez a rés itt meg itt, s akkor jött rá, hogy egy olyan speciális, preparált kartondarabot tart a kezében, amely úgy működött, hogy a felületén függőlegesen futó szalagokba kisebb papírcsíkokon a szavakat egymástól függetlenül be lehetett dugni, tehát hogy ez a tábla, tartotta el magától kissé megütközve, ez egy professzionális darab, az ilyeneket hivatalos felvonulásszervezők használhatják, hivatásosak, nézett ijedten maga elé, és ledobta ezt a vastag kartont a földre, aztán lehajolt érte, felvette, elkezdte nézegetni megint, majd a lábával odakotorta azokat a kisebb papírcsíkokat is, amelyeket behozott a tisztásról, egyenként közel emelte őket a szeméhez, mindegyiken más és más szót talált, az egyiket belepróbálta a nagy kartonon futó egyik szalagba, és bizony jól okoskodott, mert könnyen belement, aztán beledugott egy másikat, hát így megy ez, sóhajtott föl, milyen elvetemülten élelmes ez a lány, és már megint ott tartott, mint egyszer már az események alatt, hogy találékonysága miatt elismeréssel adózik neki, s közben csak úgy szórakozottan tologatta, cserélgette a papírcsíkokat a nagy kartonon, amikor egy pillanatra szinte megállt a szíve, mert ahogy tologatta-cserélgette ott őket, az jött ki, hogy

APA TE VAGY

aztán gyorsan megcserélte a második és a harmadik csíkot, és akkor meg azt olvasta ki, hogy

APA VAGY TE

, a kérdőjeleket már maga tette hozzájuk abban az egy pillanatra szinte megállt szívben, amely az övé volt, és amelyről azt hitte, már réges-régen kihűlt, és más dolga sincs, mint vérrel pumpálgatni a szervezetét — hol az egyik szót tette a másik helyére, hol a másikat az egyikére, de nem tudta eldönteni, vajon a lány melyik változatot készítette elő magának, s míg így vívódott odabent a kalyibában, kint a tisztáson ott maradt még négy fontos papírdarab a sötétben, ám ezt ő nem találta meg, pedig talán a hasznára vált volna, hiszen ha a helyes sorrendben rakja ki őket, azt betűzhette volna ki, hogy „ki-csinállak-nagy-ember!”.

Másnap hajnalban már ott ült az őrhelyén, a hungarocell mögött, és hallgatózott kifelé, de nem jött be semmiféle zaj, semmi, ami arra utalt volna, hogy visszajöttek, amiben amúgy biztos volt, hogy tudniillik vissza fognak jönni, már hogy is ne lett volna biztos, részint mert a rendőrök az előző napi események miatt már nem hiányozhattak a képből, részint pedig, mert nyilvánvaló volt, hogy a lány részéről az egésznek még korántsincs vége, ült a hungarocell mögött, mint egy kifordított vadászhelyzetben, amikor a lesben meglapuló vad vár arra, hogy a vadászok megjöjjenek, csak hát hiába várt, mert ennek a vadnak a vadászai egyszerűen nem akartak megérkezni, elmúlt 6.10, aztán elmúlt 6.50, 7.20, és végül elmúlt 8.20 is, kint teljesen kivilágosodott, és ő még mindig hiába fülelt, senki nem volt kint, holott már régóta képes volt arra, hogy a leghalkabb, oda nem illő, szokatlan zajt is érzékelje, márpedig itt nem hallatszott semmi efféle, csak hát ugyanakkor ez lehetetlen, rázta meg a fejét hitetlenkedve, az nem lehet, hogy nem jönnek, mert az a legteljesebb mértékben ki van zárva, hogy nincsenek itt, de így volt, nem voltak ott, nem jöttek, és még mindig nem, és 9.20, és a tisztáson, de az egész Csipkebokorban is teljes volt a csend, leszámítva a feltámadó szél zúgását, csak ez rángatta a száraz akácágakat és a bokrok csupasz szárait, csak ez a jéghideg szél suhintott végig újra meg újra a Csipkebokor haszontalan hektárjain, és már tizenegy is elmúlt, 11.09, amikor nem bírta tovább, és nagyon óvatosan, a lehető leglassabb mozdulatokkal kiemelte az új hungarocellt az ablakból, amit azután készített, hogy a régit tegnap összetaposta, mert ezt most már meg akarta nézni a saját szemével, hátha nem figyelt eléggé, és ott vannak mind, csak épp a legteljesebb némaságban, és őt nézik, az új hungarocellt nézik, hogy mikor mozdul meg, de tévedett, mert amikor végre szabaddá tette az ablakot, és kihajolt a résen, a tisztáson nem látott senkit, és nem látott a környező bokrok között sem, egy szemvillanás nem sok, annyit se észlelt a röntgenszemeivel a tisztás mögötti sűrűben, várt egy darabig, figyelt, rezzenetlenül, de semmi, úgyhogy visszatette a hungarocellt, s leült egy percre a székbe, hogy átgondolja, mi történhetett, amikor váratlanul ágropogás és ezzel egy időben motorkerékpár-zúgás ütötte meg a fülét, több irányból jönnek, állapította meg, a motorzajok erősödtek, aztán jól ki lehetett venni, hogy már a tisztáson vannak, még felzúgott némelyik, ahogy a gazdája meg-meghúzta a gázmarkolatot a kormánykeréken, végül egymás után leállították a motorokat, és egy darabig csak azonosíthatatlan zajok, aztán hirtelen, ahogy vastag, súlyos léptek alatt ropogni kezd az avar meg a gally, szóval itt vannak, állapította meg, és odaállt az ajtóhoz, na, de, kérdezte önmagától, mit fog csinálni, tán elállja a bejáratot, vagy mi — reménytelen, hajtotta le a fejét az usánkában, ha őt akarják, akkor nincs értelme az ellenállásnak, s már épp kezdte kibontani az ajtót, amikor közvetlen közelből egy öblös, mély hang rádörrent, hogy „mi vagyunk”, majd egy pillanat múlva, hogy „nyissa ki, mester, nem akarunk rosszat”, mire ő megállt a mozdulatban, mert valahogy az egész nem a rendőrökre emlékeztetett, még kevésbé a tegnapi újságíróbandára, szedte ki a rongyokat és a fatáblákat és a rongyokat és a vaslemezt és az újságpapírokat és a deszkákat és a hungarocellborítást és a rongyokat, és egyszeriben egy akkora nagy embert pillantott meg az ajtóban, hogy csak a mellkasáig látta, hatalmas bakancs, fekete szegecses bőrnadrág és fekete szegecses bőrdzseki volt rajta, de aztán már meg is görnyedt, s be is hajolt ez az óriási alak, egy olyan jó ötvenes, szakállas férfi, elöl kopaszodó, hátul varkocsba font hajjal, a homlokára tolt sötét motorosszemüveggel, egyik kezében egy bukósisakkal, a másikkal meg megtámaszkodva az ajtófélfában, behajolt, és azon az öblös, mély hangon barátságosan rábődült, hogy „jóbarát jön, nem kell félni”.

Abban nem egészen biztos, jegyezte meg a helyi ellenzéki televízió hírszerkesztőjének pamlagán, miközben a leghatározottabban összezárta a térdeit, s lassan visszaeresztett egy vizespoharat az előtte álló asztalkára, hogy neki vajon jobb-e itt helyben jogi segítségért folyamodnia, vagy inkább intézze el ezt otthonról, igazán fogalma sincs erről ebben a percben, de az események efféle fordulatára, és ezt megérthetik, igazán nem számított, s az apja neki egyszerűen nem hagyott mást, mint hogy az ilyenkor szokásos jogi útra terelje az egészet, mert valamit tennie kell, igen, bólogatott mélyen egyetértve s az együttérzéstől kissé elkásásodott tekintettel a hírszerkesztő, ő ezt több, mint megérti, szerinte is nagyon jó ötlet, mármint hogy itt helyben elintézni az ügyet, vagyis úgy érti, hogy a helyi ügyvédeknél rátermettebbeket nemigen találna a kisasszony sehol, s ami azt illeti, ő talán tudna is egyet ajánlani, aki szerény véleménye szerint vitán felül a legjobb a szakmában, a Géza, akit igazán nem lehet azzal vádolni, hogy túlzottan a hatása alá került volna Tanár úr, vagyis az ön, hajolt kissé közelebb az asztalka másik oldaláról a hírszerkesztő, az ön édesapja kétségtelen reputációjának, amikor ő még, mármint Tanár úr, a város egy részének a teljes csodálatát elnyerte a maga, hát mit kerteljünk, világhírével, ugye, az emberek könnyen összezavarhatók, mosolygott szünet nélkül a hírszerkesztő, s annyiféle módon próbálják őket manipulálni, hogy az már egyszerűen nevetséges, a morál, kisasszony, váltott egy másik hangnemre a hírszerkesztő, már csak egy szó, s túlzás nélkül állíthatom, hogy mi vagyunk az utolsó bástyája, tudja, felkarolni egy ilyen ügyet, mint az öné, ez nemcsak emberbaráti kötelesség, hanem ez, ez, ez egyszerűen, és most meg fog lepődni a kisasszony, ez nekünk a dolgunk, és itt a hírszerkesztő jelentőségteljes szünetet tartott, miközben amennyire csak képes volt, mélyen belenézett a vendég kerekre nyílt, ártatlan szemébe, úgyhogy ő, mutatott magára e röpke szünetet követően, amellett, hogy a legteljesebb mértékben támogatja – tudja, csak egy telefon –, hogy ebben az igazságért folytatott küzdelemben ő, a kisasszony semmiképp ne maradjon egyedül, azazhogy a megfelelő jogi háttér meglegyen, szerencsésnek találná, ha ezt a folyamatot elő is segítenék, és itt megint szünetet tartott, és még nem vette le a szemét a kisasszonyéról, mert arra gondol, mi lenne, ha olyan kommunikációs közeget alakítanának ki, igen, hogy már a per kezdetén a közhangulat – hogy úgy fejezze ki: – megágyazna annak, hogy a bíróság teljes mélységében megértse az ő, egy, mondjuk ki, mondta ki hátradőlve foteljében a hírszerkesztő, ártatlanul szenvedő gyermek érzéseit, hisz erről van itt szó véleménye szerint, ez egy érzelmi ügy, ugye, kiasasszony, kérdezte felvillanyozva most, ugye, jól értem, jól, felelte erre az közömbösen, és kissé még távolabb tolta magától a vizespoharat az asztalka üvegezett lapján, ön kitűnően érti, ez valóban egy erősen érzelmi ügy, és én tényleg őszintén hálás vagyok a felkínált segítségért, de magyarázná meg egy kicsit pontosan, mire is gondol, amikor kommunikációs közegről beszél, na de hát ez pofonegyszerű, örvendezett a hírszerkesztő valami okból, mert arról van szó, hogy neki és összes nagyszerű munkatársának itt a „Körös1” televíziónál az a kiindulópontja, hogy efféle fontos ügyekben rendkívüli kötelességük abból kiindulni, hogy a bírósági törvények döntően a polgári meggyőződésen alapulnak, azaz az igazságérzet jelenik meg minden törvény minden cikkelyében, ha szabad így fogalmaznia, fogalmazott így a hírszerkesztő, márpedig ezt a meggyőződést kialakítani a mindenkori morális alapokon álló közszolgálati munkatársaknak egyszerűen a kötelessége, á, értem, bólogatott egy rövid mosoly kíséretében a lány, arra gondol, hogy adjak még egy interjút, de ezúttal az ön televíziójának, hát, rövidebben így is mondhatjuk, kaccantotta el magát a hírszerkesztő, maga, kisasszony, a lényeget a tőgyénél ragadja meg, és a szóra, hogy a „tőgyénél”, abból a kaccantásból minden átmenet nélkül egy éles, ugató röhögés lett, hát igen, kisasszony, hagyta abba aztán hirtelen, s komolyodott el a vendég hűvös tekintetét látva ez a hírszerkesztő, valami ilyesmi fogalmazódott meg bennem, ha egyetért, úgyhogy mi már elő is készítettünk mindent, az egyes stúdió üres éppen, ha úgy gondolja, mehetünk. Jó, menjünk, mondta erre a lány, felpattant, lesimította a szoknyáját, karjára kapta a kabátját, s meg sem várva, hogy a hírszerkesztő felvegye vele a lépést, kivágtatott a helyiségből. Ekkora sötét suttyót, sziszegte a fogai közt... ... ...

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

ekonyvlogo

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License