Virág Emília

BOSZORKÁNYSZELIDÍTŐ

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © Virág Emília, 2016

ISBN 978-963-293-621-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. RÉSZ

A LIK

ÁTJÁRÓ A PADLÓN

Ahogy minden hétfőn, azon a napon is azt hittem, a legnagyobb bajom a call centeres túlóra és a főnököm szadista hajlamai, vagy a betelefonálók hullámzó kedélyállapota lesz. Most már belátom, hogy hiba volt alábecsülni a hétfőt, ami mindig pontosan akkor rántja ki alólad a szőnyeget, amikor már azt hitted, megúsztad. Így utólag belegondolva tök logikus, hogy egy hétfőn nyílt meg a lik a szobámban.

Liknak csak azért neveztem el, mert abba a tévhitbe ringattam magam, ha bagatellizálom a helyzetet, akkor tényleg nem lesz olyan súlyos. Amúgy ez egy tányér méretű, kéken-fehéren világító lyuk volt, a padlóm kellős közepén, ami mindent elnyelt, amit beledobtam, és kék pöttyök meg csíkok táncoltak benne. Puszta jelenlétével egyszerre kérdőjelezte meg és gúnyolta ki az addigi elképzeléseimet a Világmindenségről – túl azon, hogy a megjelenése egy csomó olyan eseményt hozott magával, amit a hátam közepére se kívántam.

Ja, igen, mielőtt nagyon belemásznék, bemutatkozom. Adrinak hívnak, huszonhárom éves vagyok, vállig érő szőke hajam van. Akkoriban egy belvárosi lakásban laktam egy Zita nevű lánnyal, aki a szemközti szobát birtokolta. Mindig kimerült volt a gyermekotthon okozta stressz miatt, ezért amikor nagy ritkán találkoztunk, szótlan volt vagy furcsa, esetleg a kettő együtt – így nem mondhatnám, hogy különösebben ismertem őt. Akkoriban is egy call centerben dolgoztam.

Szóval minden hétfők legrosszabbikán tökéletesen leszívott aggyal és borzasra cincált idegrendszerrel tértem haza a call centerből. A lakásba lépve megállapítottam, hogy Zita nincs otthon, alig van kaja a hűtőben, és a laptopom még mindig nem működik.

Előző este döntött úgy az operációs rendszer, hogy eldobja az életét. Nem látványosan halt meg a Gizi (a laptop), semmi hisztérikus utolsó fagyás vagy ilyesmi, mindössze indulás helyett kiírta a képernyőre, hogy nem talál rendszermeghajtót.

Gép nélkül, de pislákoló reménnyel vártam Sanyit (a pasimat), aki megnyugtatott, hogy simán meg fogja csinálni, neki ez már rutinból megy. Alighogy belépett az ajtón, lelkesen magyarázni kezdte, hogy az új oprendszer egyszerűen zseniális: vadi új, nyílt forráskódú, és még szinte senki nem használta, de úgy hasít, mint egy atomreaktor, minden létező programmal és eszközzel kompatibilis, szóval garantáltan és maximálisan elégedett leszek vele.

Eddig tök rendben is lett volna a dolog, csakhogy a végén hozzátette, hogy Gusztitól kapta a telepítőt, mire végiggondoltam közös élményeinket Gusztival, majd kategorikusan kijelentettem, hogy ez esetben szó se lehet róla.

Guszti a bosszantó beszélő állat a kapcsolatunkban. Sanyi legjobb haverja, akit egyébként még bírnék is, ha nem lennének dolgai. Nem tudom pontosan megfogalmazni, mi a bajom vele. Talán az, hogy amikor Sanyival kézen fogva megérkezünk a társaság asztalához a kocsmába, tízből kilencszer üvöltve felteszi a kérdést, hogy jót dugtunk-e. Vagy az, hogy az egyik buli helyett a fél éjszakát az ügyeleten töltöttük, mert ropit dugott az orrába, és úgy felszakított egy eret, hogy órákig vérzett. Isten látja a lelkem, igyekszem megbarátkozni vele, de mindig elrontja valamivel. Például gyanús, ismeretlen oprendszert ad Sanyinak, amit az én gépemen kell kipróbálni.

Sanyi akkor este felvilágosított, hogy más választásom nem nagyon van, mert a „Tudjuk melyik” rendszerhez túl öreg a gépem, ezt pedig látta már működés közben, és lehet, hogy Guszti egy kicsit idióta, de az ilyesmihez nagyon ért.

Elgondolkodva néztem a laptopra, majd megint Sanyira, és végül, ha bizonytalanul is, de bólintottam.

Aztán eltelt pár óra, és ő egyre sápadtabban figyelte Gizi képernyőjét az ágyamon ülve. Közben letusoltam, elszöszmötöltem, de este tízkor még mindig ott tartottunk, hogy Sanyi arcára barázdákat húzott az aggodalom, én meg felültem a széles ablakpárkányra, elkezdtem céltalanul nyomkodni a telefonomat, és úgy figyeltem, hogy ne vegye észre.

Sanyi még akkor sem volt felszabadultan vidám, amikor egy óra múlva kijelentette:

– Jó, most már azt hiszem, rendben lesz. – Nyújtózkodott egyet, majd letette maga mellé az ágyra a laptopot.

Lehetett némi gyanakvás a tekintetemben, mert egyből felém fordította a monitort. Egy sárga folyamatjelző haladt valami ismeretlen végkifejlet felé. Felette a felirat: Üdvözli a Hurok. Kételkedve vontam fel a szemöldököm.

– Ne parázz, most már oké lesz! – állt fel lassan. – Elmegyek budira. Okézd le, ha végzett, jó?

– Jó…

Amint becsukódott mögötte az ajtó, leugrottam az ablakpárkányról, letettem a mobilt a szoba közepén a dohányzóasztalra, aztán leültem a laptop mellé. A telepítés kilencven százalékon állt. Amikor a folyamatjelző a végére ért, a gép megkérdezte, végrehajtom-e. Gondolkodás nélkül igent nyomtam.

Ekkor feljött egy ablak a kérdéssel, hogy kívánok-e újabb eszközöket csatlakoztatni. Igent nyomtam, felvillant egy ablak, és már hozzá is adta a mobilomat. Aztán feldobott egy térképet, ami megmutatta, hogy a Föld bolygón vagyok, a harmadik királyságban, Magyarországon, Budapesten, majd megkérdezte, kívánok-e további helyeket hozzáadni. Persze, kattintottam, amit akarsz, és közben jót mosolyogtam a „harmadik királyságon” – úgy látszik, a fejlesztő ezen a ponton már nagyon fáradt volt.

Gizi kimondottan elégedett csilingeléssel indította el a következő folyamatjelzőt: Nyitás megkezdve, ne áramtalanítsa, és ne kapcsolja ki a gépet! Amikor a végére ért, a laptop képernyője elsötétedett.

Ugyanekkor éles fény villant a dohányzóasztal felől.

A telefon kijelzője fehér fényoszloppal világította meg a plafont, és hirtelen a szobában minden egyes szösz erős kontúrt kapott. Egyetlen pillanatra tudtam belenézni a fénybe, és amikor elkaptam a tekintetem, megláttam Sanyit: az ajtóban állt, sápadt volt az arca, és dermedten figyelte a jelenséget.

A fény aztán hirtelen aludt ki, a laptop csilingelt, és a kijelzőn megjelent a felirat: A Hurok megnyitotta az átjárót.

Óvatosan felálltam és odamentem a dohányzóasztalhoz. Arra számítottam, szanaszét lesz olvadva a mobilom, de ahogy közelebb értem, tökéletesen épnek látszott. Mégsem mertem hozzányúlni. Miközben azon töprengtem, miféle elcseszett vírus lehet ez, halvány fényt vettem észre a dohányzóasztal alatt. Egyszerre guggoltunk le Sanyival – és akkor megláttuk a likat.

Pár pillanatra leállt az agyam. Aztán ellenőriztem, nem a mobil esett-e le, még mindig világító kijelzővel – de az ugyanúgy az asztalon volt, ahogy fél perce. Aztán megint a lyukra pillantottam, hátha csak valami érzékcsalódás. De nem.

Aztán ránéztem Sanyira, és talpra ugrottam.

– Megmondtam! Megmondtam, vagy nem mondtam meg? Hogy ne tegyünk semmit a gépemre, amit attól az idiótától kaptál!

– Nem tudhattam, hogy ez lesz! – állt fel lassan.

– Tudod, milyen a Guszti! Vagy nem?! Megmondtam, hogy nem lesz jó vége, ha ezt a szart ráteszed a gépemre, és te erre mit feleltél? Hogy nem lesz semmi baj, így lesz jó, Adri, meg úgy lesz jó, Adri. És tessék! – mutattam a lyukra.

– Lett egy lyuk a padlódon, és az a legnagyobb gondod, hogy bűnbakot találj?

– Bűnbakot? Felelőst, nem? Vagy mitől lett volna egy…

Itt hirtelen elhallgattam. Rájöttem, hogy lett egy világító lyuk a padlómon. Rázni kezdett a hideg, remegett a kezem. Lerogytam a padlóra.

Elbűvölten néztem a táncoló kék-fehér fényeket, de akárhogy szuggeráltam, nem tűnt el. Nem volt meleg, hideg fénye egy energiatakarékos izzóra emlékeztetett, bár abban nem örvénylenek kék-fehér pontok, ugye.

Sanyi leült mellém, a vállamra tette a kezét. Csak akkor ébredtem rá, hogy pánikolok, amikor simogatni kezdte a hátamat.

Úgy pattantam fel a földről, mint akit leforráztak, és meg se álltam a laptopig. Ott el is fogyott a lendület, és ezek után egyszerűen nem mertem hozzáérni. Tétován álltam felette pár pillanatig, majd Sanyihoz fordultam.

– Menjünk le.

– Mi?

– Az alsó szomszédhoz.

A mai napig nem értem, miért ment bele, de egyetértően bólintott, felállt a padlóról, és követett az előszobába. Az, hogy éjjel fél tizenkettő van, mi meg mindketten pizsamában vagyunk, ráadásul az ábrázatunk igen zaklatott lehet, már csak akkor jutott eszembe, amikor becsukódott mögöttünk a bejárati ajtó.

Miközben a sötét lépcsőházban osontunk (éjféli settenkedéskor nem kapcsolsz villanyt – tudom, baromság, majdnem pofára is estünk), kitaláltuk, hogy azt mondjuk Gézának (az alsó szomszédomnak), hogy áll a víz a szobámban, és aggódunk, esetleg nem folyt-e le hozzá is.

Nem örültem, hogy szóba kell állni ezzel a tuskóval, ugyanis eddig sikeresen tartottam tőle a távolságot. Géza az a típus, akit akkor is túl idősnek gondolnál ahhoz, hogy udvaroljon neked, ha egyidősek lennétek. Életemben kétszer beszéltem vele, és mindkétszer túl sokat nézte a mellemet, miközben megnyalintotta a szája szélét. Ha jönne a zombiapokalipszis, Géza nem kotorna ám lefelé a pincébe az ingóságait ölelgetve, mint minden normális ember, hanem lóhalálában szaladna az első megerőszakolható csaj felé – ebből pedig én vagyok a legközelebbi példány.

Géza szeme nagyon össze volt nőve, szerintem még félig aludt, amikor a sokadik csengetésre végre ajtót nyitott. Először természetesen nem értette, mit akarunk. Ázni, ő? Éjszaka? Mit tudunk mi csinálni éjszaka, amivel eláztathatjuk őt?

Összenéztünk. Erre a kérdésre nem számítottunk.

– Csak egy kicsit locsoltunk – mondta Sanyi meggondolatlanul. Oldalba bökni késő lett volna, meg Géza amúgy is hamarabb reagált. Cinkosan Sanyira hunyorított, és mindentudóan bólogatott.

– Értem, értem. Érdeklődik a botanika iránt, nemde, fiatal barátom? Egy kis marihuána, ugye?

– Nem, csak a szobanövényeket… – kezdte Sanyi.

– Persze, szobanövények – kacsintott a szomszéd, én pedig ekkor untam meg a beszélgetést:

– A lényeg az, hogy maga nem ázik.

– Nem, szép hölgyem.

Megnyalta a száját, amitől végigfutott a hátamon a hideg. Enélkül is volt elég bajom.

– Semmi furcsát nem tapasztalt? Fényeket, ilyesmit? – faggatta tovább Sanyi.

Nem, Géza semmi furcsát nem tapasztalt. Miközben visszacaplattunk a lakásomba, igyekeztem kizárni a tudatomból a búcsúszavait, miszerint ha szakítok Sanyival, és nem lesz kivel füvezgetnem, feltétlen szóljak neki.

Tulajdonképpen most ijedtem meg úgy igazán. A lyuk tényleg nem vezet sehova. Megnyugodtam volna, ha Gézánál ott virít a plafonon. Jó, ugyanúgy nem értettem volna, csakhogy akkor nem motoszkált volna a fejemben a gondolat, hogy ez valami veszélyes, nem e világi dolog lehet. Más helyek hozzáadása, azt írta a Hurok, és Az átjáró megnyílt. Miféle átjáró? Mégis hová?!

Amikor visszaértünk a lakásba, óvatosan bepillantottam Zita szobájába, nem ébredt-e fel ránk (vagyis rám, amikor Sanyival kiabáltam). Nem láttam, de az egyenletes horkolás egyértelművé tette, hogy akár atomot is robbanthattunk volna mellette.

Sanyi is tanácstalannak látszott, amikor visszamentünk a szobámba. Mindenesetre ő volt a bátrabb, mert elhúzta a lik fölül a dohányzóasztalt, aztán leültünk mellé törökülésbe.

Sokáig nem szólaltunk meg, csak figyeltük a fehér alapon táncoló kék fényeket. Őszinte leszek, szépnek találtam. Aztán bosszúsan gondoltam arra, hogy jobb lenne, ha máshol lenne szép, és félrepillantottam. Megláttam egy pormacskát – felkaptam, és bosszúsan beledobtam. Elnyelte. Levettem egy papírgalacsint a dohányzóasztalról. Dühös mozdulattal belevágtam azt is. Eltűnt.

Összenéztünk Sanyival. Beledobta az egyik ceruzámat. Mire én egy fél szendvicset. Aztán felálltam, és beleborítottam a papírkosár tartalmát. Mindent elnyelt.

– Nézd a jó oldalát – mondta Sanyi. – Soha többet nem kell levinned a szemetet.

Éjjel egykor végül bemásztunk az ágyba, de csak Sanyi aludt el (viszont ő azonnal). Én meg a lyukat bámultam. Sanyi horkolása mintha az én félelmeimet gúnyolta volna, egyúttal le is nyűgözött ez a vérprofi „leszarom”-hozzáállás (ha jobban belegondolok, lehet, hogy emiatt szerettem belé). Ébren, leragadó szemekkel bámultam a kékesfehér fényt, miközben azon járt az eszem, vajon adna-e a főnököm rendkívüli szabit, ha holnap reggel felhívnám, hogy lett egy túlvilági lik a padlómon.