A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ferals #2: The Swarm Descends

HarperCollins Children’s Books 2016

HarperCollins Children’s Books is a division of

HarperCollinsPublishers Ltd,

HarperCollins Publishers

Fordította Magyari Andrea

Text © Working Partners Ltd. 2016

Jacket art © Eric Deschamps, 2016

Jacket design by Sarah Creech

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2016

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Szabó-Tasi Katalin

Olvasószerkesztő Bardi Betty

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Váradi Zsolt

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-437-014-7

Külön köszönettel Michael Fordnak

Első fejezet

Kísértet járta hely, gondolta Kra. Még ha nem is olyan kísértetek tanyáznak itt, akik üres szobákon suhannak keresztül, ajtókat vágnak be, és üvöltöznek. Inkább szomorú lelkek hazája.

Bánat és csönd lengte be a házat, amelyet az élők nyilvánvalóan rég elfelejtettek.

Ránézett az órájára, amit Morzsától kapott. Éjjel két óra volt.

Nem valami elmés ötlet! Morc három méter magasan gubbasztott Kra feje fölött egy ágon, csőrét vastag tolla közt nyugtatta a begyén, úgy zsörtölődött. Idősebb vagyok, mint te. Miért nem hallgatják meg a fiatalok soha azt, aki már megélt egyet s mást?

– Én meghallgattalak – nézett a varjúra Kra. – Csak másképp döntöttem.

Szerette volna, ha magabiztosnak hangzik, de a bokorban guggolva kiszáradt a szája. Reszketett. A ház, amelyet egy ideje innen figyelt, üresen állt, graffitival összefirkált falairól darabokban mállott a vakolat. Mindössze két ablak volt még ép, a többiben megrepedt az üveg, vagy bedeszkázták. Az udvaron magasra nőtt a fű, és még csak egy ösvény sem vezetett az ajtóhoz. A ház mellett álló fák egyikét kidöntötte a vihar, és úgy tűnt, mintha ágai, melyek bezúzták a tető egy részét, egyenesen az épületből nőttek volna ki.

Otthon, édes otthon, mormolta Rikacs, aki nyugtalanul egyensúlyozott Kra vállán. A fiú még bőrkabátján át is érezte a varjú karmainak szorítását.

Otthon!, gondolta Kra. Nem úgy néz ki, mint egy otthon. Egyáltalán nem.

Hiába kutatott az emlékei közt, szinte egyáltalán nem emlékezett erre a házra. Ötéves volt, amikor a varjak kimenekítették innen, és az épület látványa semmit sem mozdított meg benne. Csupán valami baljós érzés fogta el, pont olyan, amilyet olykor az álmaiban érzett.

Még visszafordulhatunk!, károgta Morc. A templomban ott vár a finom krumplis palacsinta. És különben sem vagyunk biztosak benne, hogy ez az a hely.

– De igen, én biztos vagyok – ellenkezett Kra. Valóban, a lelke mélyén teljes bizonyossággal érezte, hogy valaha itt élt.

Nagy szárnycsattogással egy harmadik varjú csatlakozott hozzájuk. Izmos, karcsú madár volt, keskeny csőrét gyors mozdulattal a földbe döfte, és kihúzott egy nyálkás földigilisztát. A kis féreg tekergett, vonaglott, mígnem a varjú hirtelen hátradöntötte a fejét, és egy pillanat alatt lenyelte.

Szevasz, Csillám!, düllesztette ki a begyét Rikacs.

Tiszta a levegő!, felelte köszönés helyett a nőstény varjú, miközben néhány földdarabka hullott ki a csőréből. Mire vártok még?

Várjuk, hogy a fiatalember megvilágosodjon!, dohogott Morc. Hogy belássa, jobb nem bolygatni a dolgokat.

Ne légy már ilyen ünneprontó! Csillám kinyújtóztatta a szárnyát, mely vörösen és sötétkéken csillogott, mint mikor olaj ömlik a nedves aszfaltra. Négy hetembe került, hogy idetaláljunk. Ha Kra nem megy be, bemegyek én!

– Megtennétek, hogy nem beszéltek úgy rólam, mint ha itt se lennék? – csattant fel Kra dühösen. A varjak most az egyszer hallgattak rá, és abbahagyták a civakodást. Ilyesmi ritkán fordult elő, mióta Csillám is csatlakozott hozzájuk. A varjak makacs teremtmények. Szívesen perlekednek, és mindig övék az utolsó szó. Egyedül Tejes volt kivétel, a fehér varjú, aki mellett Kra felnőtt. A közös fészekben töltött hosszú évek alatt a fehér madár tán húsz szót ha szólt. Krának megsajdult a szíve. Szerette volna, ha Tejes még mindig velük van.

A fiú felállt, kinyújtóztatta a derekát, és végigpillantott az utcán. Már egyik házat sem lakták. A Sötétség Nyara után, miután lezajlott a titkos háború a Vadak közt, sorra szűntek meg a munkalehetőségek a környéken, és végül mindenki elköltözött. Egy rozzant, rozsdás roller feküdt a falevelekkel teli, leszakadt ereszcsatornában, távolabb pedig, a kert egyik fáján féloldalasan lógott egy hinta. A kötele már foszladozott.

Kra egy pillanatra elgondolkodott azon, milyen lehetett itt felnőni. Vajon játszott a környékbeli gyerekekkel? Nehéz volt elképzelni, hogy valaha nevetés harsant ezen a néma, kihalt tájon. Dobogó szívvel indult el a bedeszkázott főbejárat felé.

Még mindig visszafordulhatsz!, szólt rá Morc, aki makacsul ült ugyanazon az ágon.

Morc könnyen beszélt. Neki ez a ház semmit sem jelentett, Krának viszont mindent. A múltja éveken át mintha nem is létezett volna – mintha csak a tengeren sodródott volna, mindenféle térkép és iránymutatás nélkül. Ez a hely azonban fontos tájékozódási pont, és nem tehette meg, hogy figyelmen kívül hagyja. Ki tudja, mi vár rá odabent?

Benyúlt a kabátzsebébe, és előhúzott egy gyűrött fotót. A szülei képe volt, még a boldogabb időkből. Morzsától kapta. A Galambvad sem akarta, hogy Kra ma este idejöjjön, csak morgott, hogy időpazarlás az egész. Kra ujjával gyengéden végigsimított a szülei arcán. Majdnem pont úgy néztek ki, mint amikor találkozott velük a Halottak Birodalmában. Sajnos csak néhány percet tölthettek együtt, de azóta is folyton arra vágyott, hogy újra láthassa őket. Találhatna-e ennél alkalmasabb helyet, hogy többet kiderítsen róluk?

Nekik is tartozik annyival, hogy most nem fordul vissza.

Megfogta az egyik kilazult deszkát, és a szélénél fogva óvatosan kifeszítette a rozsdás szöggel együtt. Így már könnyen hozzáfért a többi deszkához, és hamarosan szabaddá tette magának az utat.

Érezte, hogy a varjak követik. Megfordult. Mindhárom madár ott állt mögötte a földön.

– Hadd menjek be egyedül! – kérte őket.

Csillám bólintott, Rikacs visszaszökellt néhány lépésnyit. Morc rosszallóan hajtotta oldalra a fejét, aztán elkapta pillantását a fiúról.

Odabent könnyen megtalálta a villanykapcsolót, de persze nem csodálkozott, hogy amikor felkapcsolta, nem gyúlt fény. Hűvös, dohos levegő járta át a házat. A homályból kis idő elteltével felborogatott bútorok körvonalai bontakoztak ki, a falon ferdén lógtak a képek. Az előszobából hosszú lépcsősor vezetett fel az emeletre. Egy pillanatra az a benyomása támadt, mintha valami megmozdult volna odafönt, a lépcsőfordulónál. Talán egy patkány, vagy valamilyen madár lehet, gondolta. De nem látott semmit.

A fiúban lassan feléledt valamiféle otthonosság érzés. Apró dolgok tűntek ismerősnek: egy lámpaernyő, egy kilincs, az elrongyolódott függöny. De lehet, hogy csak az elméje játszott vele, mert mindenáron valami lényegeset akart felfedezni egy régvolt élet romjai között.

Egy boltíven túl Kra viharvert kanapét pillantott meg, fölötte egy konnektorból szerteszét meredeztek a drótok. Arrafelé vette az irányt, és hamarosan feltűnt egy ebédlőasztal.

Szinte sóbálvánnyá dermedt. A rémálmaiban ugyanez a hely szerepelt. Itt történt, épp itt – ennél az asztalnál ölte meg a szüleit a Szövőember. Az asztalt vastagon fedte a por, és Kra nem tudta rávenni magát, hogy közelebb lépjen.

Visszafordult hát, és megindult felfelé a lépcsőn. A régi deszkák minden lépésnél halkan megnyikordultak a talpa alatt, és egyre jobban kísértette a múlt. Az emeleten önkéntelenül is ahhoz az ajtóhoz vitték a lábai, amelyre egy színes kisvonatot festettek. A Morzsától vett óráknak hála, már el is tudta olvasni a feliratot: „Jack szobája”.

Jack Carmichael.

Valaha így hívták.

Mély lélegzetet vett, és belökte az ajtót.

Szemben egy ablakra látott. Hirtelen elgyengült a térde, megtántorodott, és meg kellett kapaszkodnia az ajtófélfában, nehogy elessen. Álomszerű emlékei puszta rettegéssé álltak össze.

Eszébe jutott a szülei kezének érintése, ahogyan felébresztették, ahogyan kirángatták az ágyából, és az ablak felé húzták. Olyan erősen fogták, hogy ujjaik fájdalmasan belevésődtek a bőrébe, és hiába kiabált rémülten, a szülei mintha megsüketültek volna. Aztán az apja kinyitotta az ablakot, az anyja pedig egyszerűen kilökte őt a sötétbe. Kra pörögve zuhant, és hatalmába kerítette a rettegés…

Nagy levegőt vett, mire az emlék szertefoszlott.

Évekig ez volt az egyetlen emlékképe a szüleiről. Hogy szenvtelenül, szívtelenül kilökik az ablakon. Most már tudta, hogy ez csak egyetlen apró mozaik a történetében. Egyetlen szála a mesének, amely sok száz éve kezdődött, és amely a Vadak egymással vívott harcáról szólt. A szülei nem elpusztítani, hanem épp hogy megvédeni próbálták őt ezzel: megkísérelték a lehető legtávolabb menekíteni a Szövőember közeléből.

Kra tágra nyitotta a szemét, és elkapta pillantását az ablakról. Egész testében remegett.

A szoba csaknem üres volt. Néhány polc állt csak benne, rajtuk rendetlen papírhalmok, az egyik sarokban egy halom ócska ruha hevert. Kra ugyan nem számított arra, hogy érintetlenül találja a régi szobáját, mint valami múzeumot, mégis elöntötte a düh. Valaki elvitte a dolgait.

Aztán egy pillanat alatt elpárolgott a mérge, és a helyén csak tompa szomorúság maradt. Hát persze hogy feldúlták és kifosztották a házat! A Sötétség Nyarán óriási volt a felfordulás, és persze sorra jelentek meg a piti bűnözők, akik igyekeztek hasznot húzni a káoszból. Egy ilyen szép ház, gondolta Kra, vonzó célpont lehetett a számukra.

Elsétált a penész borította szőnyegen át az ablakig. A fiú bőrdzsekije ujjával próbált tisztára törölni egy kis részt a repedezett üvegen. Kint csöndes volt az éjszaka, a felhőtlen égen csillagok ragyogtak, a Hold szinte izzott.

Kra felsóhajtott. Morzsának igaza volt. Semmi értelme nem volt idejönni. A múlt halott.

Aztán a fák tövében meglátott valamit. Az egyik fatörzs mellett egy sápadt arc bontakozott ki a sötétségből.

Kra szíve meglódult. Az alak nem mozdult, de egyenesen őt bámulta. Egy öregember volt, a bőre olyan fehér, mint a bohócoké, ha kifestik az arcukat. Ki ez? És mit keres a kertjükben?

Kra megmarkolta az ablakkilincset. Megpróbálta felrántani, ki akart kiabálni az ismeretlennek, de az ablak meg sem moccant. Újra nekiveselkedett, mire az egyik szárny végre engedett, és nyikorogva kinyílt. Már épp le akart kiáltani a fura idegennek, amikor a háta mögött megszólalt egy félelemtől átitatott hang:

– Te ki vagy?

Kra villámgyorsan megpördült. A sarokba hajított ruhahalom megmozdult. Egy lány feküdt a rongyok közt, hálózsákban. Sovány volt, piszkos arcát sötét, gubancos haj keretezte. Egy-két évvel idősebbnek látszott nála.

Kra az ablakig hátrált, izmai ösztönösen felkészültek a menekülésre, a félelem azonban szinte megbénította.

– Én… – kezdte. De mit is mondhatna? Hol kezdje? A lány dacosan rászegezte a tekintetét, de Kra észrevette, hogy az ő szemében is félelem ül, így lassan alábbhagyott a szívdobogása. Felemelte a kezét, hogy jelezze, nem akar semmi rosszat. – Ez az én házam. És te ki vagy?

A lány felállt, kikászálódott a hálózsákból. Felkapott egy baseballütőt maga mellől, kezén a bütykök kifehéredtek, olyan elszántan szorította.

– Egyedül vagy? – kérdezte.

Krának eszébe jutott az öregember, akit a kertben látott, és maga mögé pillantott. Az arc azonban eltűnt. A varjakat sem látta sehol.

– Ööö… igen.

– Ha ez a te házad, miért nem laksz itt? – A lány a fiúra fogta a baseballütőt. Úgy tűnt, egy pillanatig sem habozik majd, ha használnia kell.

Kra nem lépett közelebb.

– Már régóta máshol lakom. – Lázasan kattogott az agya, hogyan magyarázhatná meg ezt az egészet, de nem jutott eszébe semmi értelmes. A lány fenyegetőn feljebb emelte az ütőt. – A szüleim… kidobtak – nyögte ki végre. Végül is, ez bizonyos szempontból igaz volt.

A lány feszültsége mintha engedett volna. Kissé lejjebb eresztette a fegyverét.

– Üdv a klubban.

– Milyen klubban? – értetlenkedett Kra.

A lány felvonta a szemöldökét.

– Ezt így mondják – magyarázta. – Azt jelenti, hogy egy hajóban evezünk.

– De ez nem hajó – zavarodott össze Kra. – Hanem ház.

A lány elnevette magát.

– Téged meg honnan szalajtottak?

– Innen. – Kra csak most jött rá, hogy a lány viccel. Még mindig jobb, gondolta, mintha megpróbálna kupán vágni az ütővel. – És te? Egyedül vagy?

A lány bólintott.

– Azt hiszem, nyugodtan mondhatjuk, hogy megszöktem otthonról. Néhány hete itt csövezek. Amúgy Selina a nevem.

– Az enyém Kra.

– Ez valaminek a rövidítése?

– Nem igazán.

– Tudtam, hogy vannak errefelé üres házak – folytatta Selina. – Ez tűnt a legelviselhetőbb helynek – mutatott körbe az ütővel a szobán.

– Kösz – mondta Kra. – Ez volt a gyerekszobám.

A lány elvigyorodott.

– Igazán szép. És a patkányszar csak még otthonosabbá teszi.

Most már Kra is elnevette magát. Nem volt könnyű, de Morzsa és Magonc segítségével végül is egyre jobban boldogult, ha emberekkel kellett szóba elegyednie.

– Szerintem a szénné égett függönytől ilyen hangulatos.

Selina a falnak támasztotta a baseballütőt.

– Nézd, ha akarod, én továbbállok.

Kra hallgatott. Fura szorítást érzett a gyomorszájánál. Soha senki nem kérdezte tőle, mit akar, így aztán fogalma sem volt, milyen az. Nézte a lány elrongyolódott ruházatát, keskeny arcát. Ha most elküldi, vajon hová megy? Biztos vannak más üres házak, ahová beköltözhet. Viszont épp most ismert meg egy új embert, és ez a lány egészen rokonszenves, leszámítva a baseballütőt.

Selina elkezdte összehajtogatni a hálózsákját.

– Nem muszáj elmenned – mondta gyorsan a fiú. – Én úgyse maradok itt. Már végeztem.

A lány megtorpant.

– Ó! Szóval most máshol laksz?

Kra mintha csalódottságot látott volna a tekintetében. A Szent Ferenc-templomra gondolt, ahol Morzsával és Magonccal éltek. Elkapta a tekintetét a lányról.

– Igen, úgy valahogy.

– Oké, értem – mosolyodott el szomorkásan Selina. – Tudok gondoskodni magamról.

Kra a lány arcát fürkészte, és azon gondolkodott, vajon nem csak tetteti-e, hogy olyan vagány. Neki matraca, meleg szobája, és étele is van a templomban. Ezerszer jobb helye, mint itt a lánynak. Vajon odavihetné Selinát? Elférne velük. Szíve szerint már hívta is volna, az esze azonban mást parancsolt. Tudta, hogy Morzsa nem örülne, ha egy idegennel állítana be. És különben is, hogy tudnák titokban tartani a lány előtt, hogy ők Vadak, és különleges képességeik vannak?

Nem, ez mindenképp túl kockázatos lenne.

– Nem erről van szó… Csak tudod, az a hely nem az enyém.

Selina bólintott.

– Semmi gond.

Kra rosszul érezte magát. Éjjel biztos nagyon hideg van itt. És vajon hogyan szerez ételt? Hiszen még varjai sincsenek, hogy segítsenek neki.

– Figyelj! Gondolom, éhes vagy. Ha akarod, visszajövök, és hozok neked kaját.

A lány elpirult, felszegte a fejét.

– Nem szorulok segítségre!

– Persze hogy nem – szabadkozott azonnal Kra. – Csak arra gondoltam… szóval, hogy ismerek pár helyet a városban, ahol kaját lehet szerezni.

– Én is, ne izgulj! Nem fogok éhen halni!

Kínos csend telepedett rájuk. Pedig Kra tényleg nem akarta megsérteni a lányt.

– Tudod, mit? – törte meg a csendet végül Selina. – Mi lenne, ha megosztanánk egymással a tudásunkat? Én megmutatom az én helyeimet, te meg a tieidet. Elvégre a szökevények segítsék egymást, nem igaz?

Kra hunyorgott. Ilyesféle ajánlatra igazán nem számított.

– Úgy érted, menjünk együtt?

– Miért ne? Mondjuk holnap este, tízkor?

Kra, még mielőtt végiggondolta volna, rábólintott.

Kintről Rikacs halk trillázása szűrődött be. Már biztos aggódnak értem, jutott Kra eszébe. Nem örült volna, ha bejönnek, és meglátják Selinát.

– Mennem kell – búcsúzott.

A lány most a homlokát ráncolva egészen közelről nézett rá.

– Rendben. Szia, Kra. Akkor holnap este! Addig őrzöm a szüleid ékszereit.

– Az ékszereiket? – értetlenkedett a fiú. Csak nem talált valamit Selina a házban?

– Viccelek! – magyarázta mosolyogva Selina.

– Ja, persze – vörösödött el a fiú. – Értem én. Akkor, szia.

Mérgesen, lángoló arccal fordult ki a szobából. Ahogy lefelé lépdelt a lépcsőn, mégis mintha könnyebben lélegzett volna. Olyan régen beszélt egy normális emberrel! És néhány apróságtól eltekintve nem is ment rosszul. Azon töprengett, szóljon-e Morzsának a lányról. A Galambvad nem szívesen vesztegetett időt olyanokra, akik nem Vadak.

Kra megtorpant a nappaliban. A fejében kérdések kavarogtak. Honnan szökhetett meg a lány? És miért? Mióta van itt, és egyáltalán, hogyan boldogul? Mindegy, lesz még elég ideje kifaggatni.

Találtál valamit?, szökkent mellé Csillám, amint bezárta maga mögött a bejárati ajtót.

– Nem igazán – hazudta Kra. – Gyertek, menjünk haza!

Egyáltalán semmit?, kérdezte Csillám félrehajtva a fejét.

– Az egész ház romokban hever – legyintett Kra. – Jobb lett volna, ha hallgatok Morcra.

Ugye, megmondtam!, szállt be Morc is a társalgásba.

Kra tudta, hogy beszélnie kellene Selináról, de biztos volt benne, hogy ugyanúgy kárognának, mint amikor Lydiát megismerte. Egyébként pedig a varjak egész életében titkolóztak előtte. Jó érzéssel töltötte el, hogy most az egyszer neki van titka – még ha nem is olyan nagy.

Már az első udvaron jártak, amikor valaki eléjük lépett.

A varjak azonnal szétrebbentek. Kra hátrahőkölt, de megbotlott, alig tudta visszanyerni az egyensúlyát. Legszívesebben elmenekült volna, de moccanni sem bírt.

A férfi felszegte a fejét.

– Jack Carmichael! – A hangja kedves volt, de sürgető. Kra elborzadva látta, hogy fogai éles zománcdarabokként állnak ki az ínyéből.

Ismered?, kérdezte Rikacs.

Kra nagy nehezen megrázta a fejét. A fehérarcú ember volt, akit a szobája ablakából látott. Így közelebbről nézve látszott, hogy mindene sápadt, vértelen – az ajka, nyomott, kicsi orra, széles, tágra nyílt szeme, mellyel mereven nézett sötétített üvegű szemüvege mögül. Arca csontvázszerűen sovány volt, beesett, mintha két lyuk tátongott volna feje két oldalán, és nem volt egy szál haja és szemöldöke sem. Szorosan begombolt, hosszú, fekete kabátot viselt.

Csillám éleset rikoltva a férfi feje fölé ugrott egy ágra.

– Nem akarlak bántani – mondta a férfi sietősen körülkémlelve. – Te vagy Jack Carmichael? A Varjúvad?

– Ki maga? – szedte össze a bátorságát Kra. – És miért kémkedik utánam?

Az idegen válasz helyett a kabátjában kezdett kutatni. Kra látta, hogy Morc kinyújtóztatja a szárnyát, készen rá, hogy lecsapjon, ha a férfi fegyvert rántana. De amikor az idegen kinyújtotta a kezét, a tenyerében csak egy koromfekete, csillogó kavics hevert, ami körülbelül feleakkora lehetett, mint Kra ökle.

– Elizabethé volt – mondta az ismeretlen maga elé tartva a kődarabot. – Elizabeth Carmichaelé.

Kra úgy érezte, a szavak egyenesen a szívébe hatolnak.

– Az anyukámé? Ismerte az édesanyámat?

– Lehet – bólintott a férfi habozva. – Azt hiszem, igen. Valamikor régen. – Arcán halvány mosoly jelent meg, de aztán szinte azonnal le is hervadt róla. – Persze most közelebb vagyunk, mint valaha.

Hát ez meg mit akar jelenteni?, kérdezte Csillám.

Kra a követ bámulta a férfi kezében. Minél merevebben figyelte, annál halványabbnak látta a kontúrokat. Nem volt teljesen fekete. A mélyén mintha elmosódott színek örvénylettek volna. Kra hátralépett, a férfi pedig utána. Felé lökte a követ.

– Ez téged illet, fiatalember! A Varjúvadat. Vedd el! Vedd már el!

Lehet, hogy csapda!, károgta Rikacs.

A fiú hallotta a férfi hangján a kétségbeesést, de valamiért biztos volt benne, hogy igazat beszél. Az a kő valóban az övé. A lelke mélyén érezte. Kinyújtotta a kezét, a férfi pedig belepottyantotta a kavicsot. Meglepően könnyű volt, és fura módon meleg.

– Mi ez? – kérdezte Kra.

Válasz helyett az ismeretlen hirtelen felszegte a fejét, és visszahátrált a sötétségbe.

– Mennem kell – mondta. – Nekem ezzel nincs dolgom, varjak barátja. Ez egyedül téged illet.

Kra megfordult, és észrevette, hogy a ház mögül egy galamb repül fel. Morzsa madarainak egyike. A szürke árny beleveszett a sötétségbe.

A fiú szorosra zárta ujjait a kő körül. Távolról hallotta, hogy a varjak zajt csapnak, de most túlságosan el volt foglalva azzal a fura érzéssel, amit a kezében tartott kődarab okozott. Vagy talán csak a saját vérének áramlását érzi?

Mire újra felnézett, az idegen már eltűnt. Rikacs a fiú vállára szállt, és játékosan megbökte a csőrével Kra fülét.

– Au! Ezt miért csináltad? – Kra a zsebébe csúsztatta a kavicsot.

Mert ránk se fütyülsz!, válaszolta Rikacs. Jól vagy?

Kra elgondolkodva bólintott.

– Gyertek, menjünk vissza a templomba! Ez pedig… maradjon köztünk, rendben?

Rikacs kuncogott.

Ugyan kinek mondanánk el? Más nemigen ért varjúnyelven!

– Ebben van valami – bólintott Kra.