Borítószöveg

Óva intettek Tristan Cole-tól. Azt mondták, kegyetlen, jéghideg, durva. Elítélték a múltja miatt. Ha csak ránéztek, egy szörnyeteget láttak, akinek bűnhődnie kell. Én tehetetlennek és dühösnek láttam, mert bennem is hasonló erők dolgoztak. Üresek voltunk. A múlt sebei a földre húztak minket, pedig mi lebegni szerettünk volna. Ő mennydörgés volt, én villámfény soha nem volt még ilyen tökéletes vihar. Tristan csókja haragos volt, és szomorú. Bocsánatkérő és gyötrelmes. Nyers és valódi. Mint az enyém.

Lizzie és Tristan torokszorító szerelmi története éppúgy szól veszteségről és újrakezdésről, mint a bennünk rejlő démonok legyőzéséről. Brittainy C. Cherry Az vagy nekem sorozata már milliók szívéhez talált utat. Engedd be te is!

A mű eredeti címe

The Air He Breathes

Borítófotó © Brittainy C. Cherry

Fordította

H. Prikler Renáta

Copyright © Brittainy C. Cherry, 2015

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2016

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-433-068-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót a szerző terve alapján Féder Márta készítette

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fehér tollaknak,

mert segítettek emlékezni.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Epilógus

Prológus

TRISTAN

2014. április 2.

– Minden megvan? – kérdezte Jamie, miközben a körmét rágcsálva álldogált a folyosón a szüleim házában. Kéken ragyogó őzikeszeme rám mosolygott, és eszembe juttatta: milyen szerencsés vagyok, hogy Jamie az enyém.

Odaléptem hozzá, átfogtam a vállát, és magamhoz vontam apró, törékeny testét. – Aha. Minden. Eljött a pillanat, bébi.

Karját a nyakam köré fonta, és megcsókolt. – Nagyon büszke vagyok rád!

– Ránk! – helyesbítettem. Sokévi hiábavaló vágyakozás után életem álma, hogy a magam készítette, kézzel faragott bútorokat árusítani kezdjem, megvalósulni látszott. Apámmal, aki egyben a legjobb barátom és üzlettársam is volt, éppen New Yorkba indultunk a találkozóra azokkal az üzletemberekkel, akik komolyan fontolgatták, hogy üzleti kapcsolatba lépjenek velünk. – Nélküled sehol sem lennék. És tessék – most itt van az esély, hogy megkapjuk mindazt, amiről eddig csak álmodtunk.

Jamie újra megcsókolt.

Nem tudtam, hogy ennyire lehet szeretni valakit.

– Mielőtt elmész, azt hiszem, tudnod kell, hogy Charlie tanítónője felhívott. A fiunk megint bajba keveredett az iskolában, ami nem csoda, ha abból indulunk ki, mennyire hasonlít az apjára.

Elvigyorodtam. – Mit csinált már megint?

– Mrs. Harper szerint az egyik lány csúfolni kezdte a szemüvege miatt, mire Charlie azt mondta neki, hogy fulladjon meg, de lehetőleg egy varangyos békától, merthogy a lány pontosan úgy néz ki, mint egy varangy. Hallatlan, nem gondolod? Azt kívánni valakinek, hogy fulladjon meg egy békától!

– Charlie! – kiáltottam a nappali felé, mire a fiam, könyvvel a kezében, lustán kicammogott. Nem volt rajta a szemüvege. Nyilvánvaló volt, hogy a csúfolódás miatt nem viseli.

– Igen, apa?

– Tényleg azt mondtad egy lánynak, hogy fulladjon meg egy békától?

– Igen – felelte szenvtelenül. Ahhoz képest, hogy még csak nyolcéves volt, nemigen törődött azzal, hogy esetleg felbosszantja a szüleit.

– Kisöreg, ilyet nem mondunk senkinek.

– De hát pont úgy néz ki, mint egy nyavalyás varangy – mondta.

El kellett fordulnom, hogy ne lássa a nevetésemet. – Gyere, ölelj meg, haver. – Szorosan körém fonta a karját. Rettegve gondoltam arra az időre, amikor már csak vonakodva, ímmel-ámmal öleli majd át az öregét. – Ugye szót fogadsz anyának és a nagyinak, amíg távol leszek?

– Aha. Persze.

– És tedd fel a szemüvegedet, amikor olvasol.

– Még mit nem! Hülyén nézek ki benne.

Lehajoltam, és megpöcköltem az orrát. – A szemüveg férfiassá teszi az embert.

– Akkor te miért nem viselsz? – nyafogta.

– Azért – feleltem –, mert van, aki szemüveg nélkül is férfias. De te tedd csak fel a magadét. – Valamit dünnyögött, aztán folytatta az olvasást. Annak, hogy jobban szerette a könyveket, mint a videojátékokat, csak örülni tudtam. És bár az olvasás iránti szenvedélyét nyilvánvalóan a könyvtáros anyjától örökölte, szerettem volna azt hinni, hogy a sok történet, amit még magzat korában felolvastam neki, szintén hozzájárult a szenvedély kialakulásához.

– Mit terveztek mára? – kérdeztem Jamie-től.

– Délután elmegyünk a piacra. Az édesanyád virágot szeretne vásárolni. És lefogadom, hogy Charlie-nak is vesz majd valami haszontalanságot. Ja, és Zeusz szétrágta a kedvenc Nike cipődet. Megpróbálok keresni helyette egy másikat.

– Egek! Kinek az ötlete is volt, hogy kutyánk legyen?

Jamie felkacagott. – A te hibád! Ami engem illet, egyáltalán nem akartam kutyát, de te nem tudtál nemet mondani Charlie-nak. Ebben pontosan olyan vagy, mint az anyád. – Ismét megcsókolt, aztán kihúzta és a kezembe nyomta a gurulós bőröndöm fogantyúját. – Utazz jól, és váltsd valóra az álmainkat.

Mosolyogva a szájához érintettem a számat. – Amikor hazajövök, megépítem neked az álomkönyvtáradat. Létrákkal meg mindennel. És aztán, valahol az Odüsszeia meg a Ne bántsátok a feketerigót között szeretkezem veled.

Jamie beszívta az alsó ajkát. – Ezt vegyem ígéretnek?

– Naná.

– Hívj fel, mihelyst leszállt a gépetek, rendben?

Bólintottam, és csatlakoztam apámhoz, aki már a taxiban várt.

– Hé, Tristan! – kiáltott utánam Jamie, miközben betettem a csomagtartóba a poggyászomat. Charlie is ott állt mellette.

– Igen?

A kezükkel tölcsért formáltak a szájuk körül, és utánam kiáltották: – SZERETÜNK!

Elmosolyodtam, és ugyanezt kiáltottam nekik.

Apa egyfolytában arról beszélt repülés közben, hogy milyen nagy lehetőség előtt állunk. Amikor Detroitban leszálltunk, bekapcsoltuk a mobilunkat, hogy mielőtt átszállnánk a másik gépre, megnézzük az e-mailjeinket, és küldjek egy üzenetet Jamie-nek és anyának. Meg akartam nyugtatni őket, hogy minden rendben.

Amikor a készülékeink életre keltek, és megláttuk anya üzeneteit, azonnal tudtam, hogy valami borzasztó dolog történt. És amikor elolvastam őket, görcsbe rándult a gyomrom. Majdnem kiesett a kezemből a telefon.

Baleset történt. Jamie és Charlie rossz állapotban van. Anya

Gyertek vissza! Anya

Siessetek!! Anya

Egyetlen szempillantás alatt megváltozott minden, ami addig az életemet jelentette.

Első fejezet

ELIZABETH

Jamesville, Wisconsin, 2015. július 3.

Reggelente olyan szerelmes leveleket olvastam, amelyeket egy másik asszonynak írtak. Sok közös vonásunk volt ezzel az asszonnyal, a csokoládébarna szemünktől kezdve a szőke tincseinkig. Még a nevetésünk is egyforma volt, általában csendes, ami, ha a szeretteink között voltunk, hahotává erősödött. A mosolya mindig a szája jobb sarkából indult, ahogy az enyém is.

A szemetesben bukkantam rá a levelekre, egy szív alakú bádogdobozban. Több száz volt, némelyik hosszabb, némelyik rövidebb, volt köztük vidám, de szívet tépően szomorú is. A keltezések rajtuk a messze múltba nyúltak vissza, amikor én még nem éltem. Egy részüket K. B., a többit H. B. monogrammal írták alá.

El sem tudtam képzelni, mit érezne apa, ha megtudná, hogy anya kidobta a leveleit.

Ugyanakkor, főleg az utóbbi időben, azt is nehezen tudtam elhinni, hogy a levelek érző szívű asszonya azonos az anyámmal.

Az az asszony teljes ember volt. Egész. Része volt valaminek, ami Istentől származott.

Ez a mostani a szöges ellentétének látszott. Megtört félember volt. És mindig magányos.

Mama a papa halálát követően elkurvult. Ezt nem lehet másképp megfogalmazni. Persze nem azonnal történt a dolog, még ha az utca végében lakó, örökösen lefetyelő Miss Jackson ezt híresztelte is, mondván, hogy a mama mindig is könnyen széttárta a lábát, akkor is, amikor még élt a papa. Én azonban tudtam, hogy ez nem igaz, mert akkor nem úgy nézett volna a papára, ahogyan nézni szokott. Már gyerekként felismertem azt a nézést, amit egyetlen férfi számára tartogat egy asszony. Minden reggel szendvicseket csomagolt a papának, aki örökké arra panaszkodott, hogy alig eszi meg az ételét, máris megéhezik. Mama gondoskodott róla, hogy munka közben se fogyjon el az ennivalója.

A papa költő volt, és a tőlünk egyórányira lévő egyetemen tanított. Nem volt tehát meglepő, hogy szerelmes leveleket írogatott az anyámnak. Akár a reggeli kávéját itta, akár az esti whiskyjét, a szavak mestere volt. És bár a mama nem bánt olyan jól a szavakkal, mint az apám, tudta, hogyan fejezze ki magát a válaszleveleiben.

Reggelente, amikor az ajtó becsukódott a papa mögött, a mama dúdolva rendet rakott a lakásban, és miközben engem öltöztetett, másról sem tudott beszélni, csak róla, arról, hogy mennyire szereti, és ezt meg is fogja írni neki egy szerelmes levélben. Amikor a papa este hazajött, a mama mindkettőjüknek töltött egy pohár bort, a papa eldúdolta a kedvenc dalukat, és ahányszor csak alkalma nyílt rá, a szájához vonta a mama csuklóját, és megcsókolta. Úgy nevetgéltek, vihorásztak egymás társaságában, mint a friss szerelmesek.

– El sem tudom mondani, mennyire szeretlek, Kevin Baley – mondogatta anyám, majd csókokkal tapasztotta be a férje száját.

– Én is szeretlek téged, Hannah Baley. Mindennél jobban – válaszolta ilyenkor papa, és a karjába zárta a mamát.

Úgy szerették egymást, hogy irigykedve nézték volna őket a legszebb tündérmesék szerelmespárjai is.

Így hát azon a perzselő augusztusi reggelen, amikor a papa meghalt, a mamából is kiszállt az élet. Egyszer egy regényben azt olvastam, hogy „akinek lelki társa van, nem távozik egyedül. Kihasít egy darabot a másik feléből, és magával viszi.” Gyűlöltem, hogy a szerzőnek igaza van. A mama hónapokig ki sem kelt az ágyból. Én erőltettem belé némi ételt és italt, és közben abban reménykedtem, hogy nem fogja teljesen felemészteni a szomorúság. Sohasem láttam sírni, amíg el nem veszítette a férjét. Én pedig nem mertem kimutatni, hogy mit érzek, mert attól féltem, hogy azzal még jobban elszomorítanám.

Akkor sírtam hát, amikor egyedül voltam.

Amikor végre a mama felkelt az ágyból, egy ideig még eljárt a templomba, és engem is magával vitt. Tizenkét éves voltam, és most is emlékszem, mennyire elveszettnek éreztem magam. Nem voltunk imádkozós fajták, egészen addig, amíg meg nem történt a baj. A nagy templomba járás azonban nem tartott sokáig. Mama hazugnak nevezte Istent, és megvetően ócsárolni kezdett mindenkit, aki hitt a templomban elhangzott maszlagban és az ígéret földjéről szóló hamis szólamokban.

Reece tiszteletes fel is szólított bennünket, hogy tartsuk magunkat távol az istentiszteletektől, legalább addig, amíg az emberek felháborodása elcsitul.

Addig a pillanatig nem tudtam, hogy bárkit ki lehet tiltani egy felszentelt templomból. Pedig Reece tiszteletes azt mondta, hogy a templom ajtaja mindenki előtt nyitva áll, de a jelek szerint a „mindenki” kicsit mást jelentett neki, mint nekünk.

Mamának ezt követően új hobbija lett: gyűjteni kezdte a férfiakat. Volt, amelyikkel lefeküdt, másokat arra használt, hogy kifizessék a számláit, megint másokat csak azért tartott maga mellett, hogy ne legyen egyedül, vagy mert hasonlítottak a papára. Még olyan is volt, akit a papa nevén szólított. Ma este is parkolt egy autó a ház előtt, egy sötétkék járgány ezüstösen csillogó szegélyekkel. Üléseit vörös bőr borította, és egy férfi ült benne, szivarral a szájában, a mamával az ölében. A férfi úgy nézett ki, mintha a hatvanas évekből lépett volna elő. Az asszony fülébe súgott valamit, amitől az vihogni kezdett, de ez még csak nem is hasonlított ahhoz a nevetéshez, amivel a papát szokta megajándékozni.

Ez a nevetés üres volt, majdhogynem visszhangos, és egy kicsit szomorú.

Körülnéztem az utcán, és észrevettem, hogy Miss Jackson a többi pletykafészekkel együtt a mamára és az új fiújára mutogat. Szerettem volna közelebb lenni hozzájuk, hogy halljam, mit beszélnek, és rájuk szólhassak, hogy fogják már be a lepcses szájukat, de egysaroknyira voltak tőlünk. Még az utcán labdázó gyerekek is megálltak egy pillanatra, és csodálkozó pillantásokat vetettek a mamára meg az idegen férfira.

Az olyan utcákba, mint amilyen a miénk is volt, ritkán tévedt ilyen drága autó. Nemegyszer megpróbáltam rávenni anyát, hogy költözzön jobb környékre, de semmiféle hajlandóságot nem mutatott. Ennek az lehetett a legfőbb oka, hogy a papával közösen vették a házat.

Talán még nem sikerült teljesen elszakadnia a boldogabb idők emlékétől.

A férfi a mama arcába fújta a füstöt, mire mindketten felnevettek. A mama a legszebb öltözékét viselte, egy sárga ruhát, ami szabadon hagyta a vállát, és bár szorosan simult a karcsú derekára, a csípőjénél kiszélesedett. Az arcára felvitt vastag sminktől inkább harmincnak látszott, mint ötvennek. Csinos lett volna smink nélkül is, de úgy tartotta, hogy a lányokat az arcpír varázsolja nővé. A nyakára simuló gyöngysor Betty nagymamáé volt valamikor. A mama korábban egyetlen férfi miatt sem tette fel, így el sem tudtam képzelni, hogy ezúttal mi célból viselte.

Mindketten felém néztek, mire gyorsan bebújtam a tornác oszlopa mögé, nehogy észrevegyenek.

– Liz, ha már leselkedni akarsz, ügyesebben is csinálhatnád. Gyere, ismerkedj meg az új barátommal – kiáltotta oda a mama.

Kiléptem az oszlop mögül, és odamentem hozzájuk. A férfi tovább pöfékelt. Miközben alaposan szemügyre vettem őszülő haját és sötétkék szemét, a szivarfüst az orromba nyomult.

– Richard, ő a lányom, Elizabeth, de mindenki Liznek szólítja.

– Csak az ismerőseink – javítottam ki a mamát. A járda betonján kemény visszhangot vert a hangom. – Neki Elizabeth vagyok.

– Liz, nem beszélhetsz így a barátommal – torkolt le a mama, és a haragtól elmélyültek a homlokán az apró ráncok. Még jó, hogy nem láthatta őket, mert biztos dührohamot kapott volna. Gyűlöltem, ahogy az új pasik előtt viselkedett. Nem velem vállalt közösséget, hanem velük.

– Semmi baj, Hannah – mondta a férfi. – Ráadásul igaza van. Tényleg nem vagyunk ismerősök. Azt, hogy a becenevén szólíthassunk valakit, ki kell érdemelni. Az ilyesmit nem adják ingyen. – Visszataszítónak találtam, ahogy a füstöt fújva beszélt. Bő farmernadrág és egy sima, túlméterezett póló volt rajtam, mégis meztelennek éreztem magam a fürkésző pillantása előtt. – Éppen a városba indultunk, hogy bekapjunk valamit. Csatlakozz, ha van kedved – ajánlotta.

Elutasítottam. – Emma még alszik. – A ház felé pillantottam, ahol a kislányom szundikált a kihúzható kanapén. Azon, amely közös hálóhelyünkként szolgált, amióta visszaköltöztünk a mamához. Túlságosan régen, nyilallt belém.

Nem a mama volt az egyetlen, aki elveszítette az élete szerelmét.

Reméltem, hogy nem végzem hozzá hasonlóan.

Reméltem, hogy sohasem múlik el a bánatom.

Egy év telt el Steven halála óta, de nehezemre esett még lélegezni is. Az igazi otthonunk Meadows Creekben volt, Wisconsinban. Egy felújításra szoruló házból alakítottuk ki, Steven, Emma és én. Ott mélyült el a szerelmünk. Ha összevesztünk is, mindig kibékültünk, és utána még jobban szerettük egymást. Az adta a melegét, hogy benne éltünk, és miután Steven elment, hideg költözött a falai közé.

Amikor utoljára voltunk együtt, a derekam köré fonódott a karja a folyosón. Édes emlékeket akartunk magunknak, hogy az életünk végén legyen mit feleleveníteni.

Az élet vége azonban korábban érkezett a vártnál. Sokkal korábban. Egy ideig minden a megszokott mederben csordogált, aztán egy napon mindent félbeszakított a döbbenet. Fojtogatni kezdtek az emlékek, a bánat, így a mamához menekültem.

Ha visszamentem volna a házba, szembe kellett volna néznem a valósággal, hogy Steven tényleg nincs többé. Így viszont egy egész éven át abban a hitben ringattam magam, hogy csak leugrott a boltba tejért, és bármelyik pillanatban beléphet az ajtón. Esténként, amikor lefeküdtem, kínosan ügyeltem rá, hogy az ágy bal oldalán maradjak azután is, hogy lehunytam a szememet, mert így úgy tehettem, mintha Steven ott feküdne a másik oldalon.

De Emmának most többre volt szüksége ennél. Szegény kislánynak el kellett szabadulnia a kihúzható kanapéktól, az idegen férfiaktól, a pletykálkodó szomszédoktól, de leginkább ötéves kislányfülekhez cseppet se illő mondandóiktól. És rám is szüksége volt. Steven halála óta sötétségben éltem, csak félanyja voltam, és ennél ő többet érdemelt. Arra gondoltam, hogy az emlékekkel való szembenézés segít majd megtalálni a lelki békémet.

Visszamentem a házba, és elnéztem az én alvó kis angyalomat, tökéletes ütemben emelkedő-süppedő mellkasát. Olyan sok közös vonásunk volt, a gödröcskés arcunktól a szőke hajunkig. A nevetésünk is egyforma volt, az a halk kuncogás, ami, ha a szeretteink körében voltunk, kacagássá hangosodott. A mosolya, ahogy az enyém is, a szája jobb sarkából indult, és a bal sarokban foszlott semmivé.

De volt köztünk egy nagy különbség.

Az arcából az apja kék szeme nézett vissza rám.

Odafeküdtem Emma mellé, gyengéden megpusziltam az orrát, majd a szív alakú bádogdobozból előhúztam a következő levelet. Nem először olvastam, mégis megérintette a lelkemet.

Néha elhitettem magammal, hogy Steven írta őket, és ilyenkor mindig sírtam egy kicsit.

Második fejezet

ELIZABETH

– Tényleg hazamegyünk? – kérdezte a még mindig álmos Emma, amikor a reggel benyomult a nappali ablakán, aranyló fénybe vonva bájos arcát. Felkaptam az ágyból, és Bubbával – az állandó társaságát jelentő macival – együtt a legközelebbi székre ültettem. Bubba nem tartozott az egyszerű macik közé. Mumifikált maci volt. Talán azért, mert az én kicsi lányom, igazi különcként, és miután megnézte a Hotel Transylvania című filmet, amelyben zombik, vámpírok és múmiák szerepeltek, úgy döntött, hogy egy kabala akkor tökéletes, ha egy kicsit ijesztő, vagy legalábbis fura.

– Tényleg. – Rámosolyogtam, miközben összecsuktam a kanapét. Éjszaka egy szemhunyást sem aludtam – a holminkat pakoltam össze. Emma arcára kiült az a kicsit ostoba mosoly, amely a megszólalásig olyan volt, mint az apjáé. – Ez az! – visította, és Bubbával is közölte az örömteli hírt.

Otthon.

A szónak már a gondolától is összerándult a szívem, de hősiesen tovább mosolyogtam. Megtanultam, hogy Emma előtt mindig mosolyognom kell, mert ha szomorúnak látott, hajlamos volt szomorúvá válni ő maga is. És bár a legfinomabb eszkimó puszikkal szórta tele ilyenkor az arcomat, semmi szükség nem volt arra, hogy efféle felelősség nyomja a lelkét.

– Időben vissza kellene érnünk, hogy a háztetőnkről nézhessük a tűzijátékot. Ahogy a papával szoktuk. Emlékszel, kicsim? – kérdeztem.

Emma szeme összeszűkült, olyan mélyen kutatott az emlékezetében. Mintha az agyunk rekeszekre lenne osztva, és előhúzhatnánk belőle a kedvenc emlékeinket, amikor arra szottyan kedvünk. – Nem – mondta végül, és még szorosabban ölelte magához Bubbát.

Azt hittem, megszakad a szívem. Ennek ellenére elmosolyodtam.

– És mit szólnál ahhoz, ha útközben megállnánk egy bolt előtt, és jól feltankolnánk durranós jégkrémből?

– Bubba is kaphat egy kis Cheetost?

– Hát persze!

Most már Emma is mosolygott, és ismét visongani kezdett. Ez alkalommal az én mosolyom is őszinte volt.

Jobban szerettem a kislányomat, mint ahogy azt el lehet mondani. Ha ő nincs, biztosan belehaltam volna a bánatba. Emma mentette meg a lelkemet.

Nem köszöntem el a mamától, mert ha vacsorázni ment az ügyeletes Casanovájával, sohasem jött haza. Eleinte fel szoktam hívni, amikor ez történt, mert halálra aggódtam magam miatta, de többnyire üvöltözni kezdett a telefonba, mondván, hogy felnőtt nő, és felnőtt nőhöz méltó módon tölti az idejét.

Így csak egy üzenetet hagytam neki.

Hazamegyünk. Szeretünk. Remélem, hamarosan találkozunk.

E. & E.

Beszálltunk az ütött-kopott autómba, és négy órán át meg sem álltunk. Közben annyiszor meghallgattuk a Jégvarázs zenéjét, hogy a végén már a könyököm jött ki. Emma ezzel szemben változatlan örömét lelte a dalokban. Hiába hallgatta már vagy milliomodik alkalommal, mindig átköltötte a szövegét, és ha őszinte akarok lenni, az ő változata tetszett a legjobban.

Amikor végre elaludt, a Jégvarázs is elhallgatott, és teljes csend borult az autóra. Mintegy ösztönösen a másik ülés felé nyújtottam a kezemet, tenyérrel felfelé, és vártam, hogy az ujjaim összekapcsolódjanak egy másik kéz ujjaival, de az érintés elmaradt.

Jól csinálom, mondogattam magamnak újra és újra. Nagyon jól csinálom.

Egy nap talán így is lesz. Egy nap talán újra jól fogom érezni magam.

Összeszorult a gyomrom, amikor felkanyarodtunk az I–64-es autópályára. A legszívesebben mellékutakon mentem volna egészen Medows Creekig, ha nem az I–64-es lett volna a városba vezető egyetlen út. Szabadnaphoz képest elég nagy volt a forgalom, de a valamikor töredezett úttest vadonatúj, sima borítása megkönnyítette az utazást. Könny szökött a szemembe, amikor eszembe jutott az a bizonyos híradó.

Torlódás az I–64-esen!

Kaotikus állapotok!

Baleset!

Súlyos sérültek!

Halálos áldozat!

Steven.

Lélegezz!

Tovább vezettem. A könnyek, amelyek annyira ki akartak csordulni, kudarcot vallottak. Minden erőmmel arra koncentráltam, hogy elzsibbadjak, mert zsibbadtan legalább nem éreztem, és így nem estem szét. Nem engedhettem meg magamnak, hogy szétessek. A visszapillantó tükör felvillantotta azt a kis erőt, amit a magaménak mondhattam. A kislányomra néztem. Amikor túljutottunk az autópályán, megint vettem egy nagy levegőt. Csak egyet. A napokra is úgy tekintettem, mint a levegőre. Mindig csak az aktuális lélegzetvételre koncentráltam, és mindig csak egy napra terveztem. Attól féltem, a torkomon akad a levegő, ha ennél mohóbb leszek.

A fehérre festett útjelző táblán végre megpillantottam a feliratot: Üdvözöljük Meadows Creekben! Közben Emma is felébredt, és kibámult az ablakon. – Figyelj, mama.

– Igen, kicsim?

– Szerinted apa tudni fogja, hogy eljöttünk? Tudni fogja, hová kell tennie a tollakat?

Amikor Steven meghalt, és mi a mamához költöztünk, fehér madártollak hevertek szerteszét az udvaron. Amikor Emma megkérdezte tőle, hogy kerültek oda, a mama azt felelte, hogy az angyalok hagyták ott őket, így jelezve, hogy a közelünkben vannak, és figyelnek bennünket.

Emmának nagyon tetszett ez a magyarázat, és ezt követően, amikor fehér tollat talált, felnézett az égre, elmosolyodott, és azt suttogta: – Én is szeretlek, papa. Aztán lefényképezte a tollat, és a képet gondosan beragasztotta a „Papa és én” elnevezésű albumba.

– Igen, édesem. Szerintem tudni fogja.

– Igen – bólintott megnyugodva. – Szerintem is.

A fák zöldebbek voltak, mint ahogy az emlékezetemben éltek. A belváros apró üzleteit piros, fehér és kék színek díszítették az ünnep miatt. Mindez ismerős volt, ugyanakkor nagyon, de nagyon idegen. Mrs. Frederick amerikai zászlója vidáman csapkodott a lenge szélben, miközben az asszony elhelyezett egy hazafias színekben pompázó rózsacsokrot a bejárat melletti tartóban. Csak úgy áradt belőle a büszkeség, amikor hátralépett, hogy megszemlélje.

Már vagy tíz perce álltunk a város egyetlen közlekedési lámpájánál. Fogalmam sem volt, miért áll a forgalom, de így legalább lehetőséget kaptam rá, hogy alaposan szemügyre vegyek mindent, ami Stevenre emlékeztetett. Vagy inkább kettőnkre. Amint váltott a lámpa, lenyomtam a gázpedált. Már csak arra vágytam, hogy hazaérjek, és elhessegethessem a múlt árnyait. Ahogy az autó meglódult a lejtőn, a szemem sarkából észrevettem egy kutya sziluettjét. Rohanvást közeledett felénk. Rögtön a fékre tapostam, de az én öreg, viharvert autóm nem akart megállni. És amikor, némi habozás után, mégiscsak megtette, már késő volt. A felhangzó kiáltás bajt sejtetett.

A szívem a torkomban dobogott, és ott is maradt, elzárva a beáramló levegő útját. Leállítottam a motort. Emma szerette volna tudni, mi történt, de hiába kérdezett, nem volt időm, hogy válaszoljak neki. Kicsaptam a kocsi ajtaját, és éppen akkor értem oda a szegény párához, amikor egy futva közeledő férfi. Viharos, szürkéskék pillantása összekapcsolódott az enyémmel, olyan intenzitással, hogy szinte megbabonázott. A legtöbb kék szemből melegség sugárzott, de nem ebből. Ez rideg volt és merev, mint a tulajdonosa. Meg lehetett tőle fagyni. Az írisze körüli kék karika itt-ott ezüstös feketére váltott, amitől még dermesztőbb lett a tekintete. Olyan, mint a fejünk felett elterülő, viharfelhőkbe burkolódzott égbolt.

Valahogy ismerősnek találtam ezt a szempárt. Talán már találkoztunk valahol? Megesküdtem volna, hogy már láttam ezt a pillantást. Egyszerre volt ijedt és haragos, amint a lábunk előtt fekvő, mozdulatlan állatra siklott. Az idegen nyakában hatalmas fülhallgató lógott, amelynek a kábele a farzsebéhez vezetett. Munkásruha volt rajta. Fehér ingének hosszú ujja megfeszült a karján, fekete sortja alig takart valamit lába kidolgozott izmaiból. A homlokán izzadság gyöngyözött. Az első gondolatom az volt, hogy futni indult a kutyájával, csakhogy a lábán nem volt cipő.

Vajon miért?

Nem mintha számított volna. Az számított, hogy mi lett a kutyával.

Jobban oda kellett volna figyelnem.

– Sajnálom. Nem láttam, hogy… – kezdtem, de a férfi nyersen felmordult a szavaim hallatán, mintha sértőnek találta volna őket.

– Sajnálja? Teszek a kibaszott sajnálatára! – kiáltotta olyan hangon, hogy hátrahőköltem. A karjába vette a kutyát, és ringatni kezdte, mint egy kisgyereket. Amikor felállt, én is felálltam. Amikor körülnézett, én is körülnéztem.

– Elviszem magukat az állatorvoshoz – ajánlottam, miközben magam is reszketve néztem az idegen karjában remegő kutyát. Igazából meg kellett volna sértődnöm a hangnemen, amit megütött, ugyanakkor tudtam, hogy pánikban lévő embert nem lehet hibáztatni a viselkedése miatt. Bár nem szólt, láttam a szemében a habozást. Az arcát nagyon sűrű, sötét, bozontos szakáll keretezte, és mivel teljesen elveszett benne a szája, nem hagyatkozhattam másra, csak amit a tekintete mondott. – Kérem, engedje meg – fogtam könyörgőre. – Gyalog túl messze van.

Bólintott, de csak egyszer. Aztán kinyitotta az anyósülés mellett az ajtót, és a kutyával az ölében beszállt. Amint becsukta, én is beugrottam a kormány mögé, és elindítottam az autót.

– Mi történt, mama? – kérdezte Emma.

– Elvisszük ezt a kutyust az állatorvoshoz, kicsim. Csak a biztonság kedvéért – tettem hozzá, és nagyon reméltem, hogy az igazat mondom.

Jó húsz percig tartott az út a legközelebbi 24 órás ügyeletet tartó állatkórházig, és az utazás közel sem úgy zajlott, ahogy azt gondolatban elterveztem.

– A Cobbler Streeten majd forduljon balra – utasított az idegen.

– Gyorsabb lenne, ha a Harper Avenue-n mennénk – ellenkeztem.

A férfi bosszús horkantása mindent elárult. – Tudja egyáltalán, hogy mi az ördögöt beszél? A Cobbleren megyünk!

Nagy levegőt vettem. – Ismerem a várost, és tudok vezetni.

– Valóban? Nekem nagyon úgy tűnik, hogy a maga gyatra vezetési stílusa az oka annak, hogy most itt vagyunk.

Öt másodpercnyire voltam attól, hogy kirúgjam ezt a tapírt az autómból, egyedül a nyüszítő kutyája miatt nem tettem. – Már bocsánatot kértem.

– Amitől nem lett jobban a kutyám.

Seggfej.

– A Cobbler a következő utca jobbra.

– Az utána következő meg a Harper.

– Ne a Harperen menjen!

Ó, már csak azért is a Harperen megyek, hogy ezt a szarházit bosszantsam. Mégis, kinek képzeli ez magát?

A Harperhez érve befordultam jobbra.

– Nem hiszem el, hogy képes volt a kibaszott Harper felé jönni – nyögte bosszúsan. Majdnem elmosolyodtam a kitörés hallatán, de amikor megláttam az építkezést és a „zsákutca” táblát, az ajkamra fagyott a vigyor. – Mindig ennyire ostoba?

– És maga mindig… mindig… mindig… – habogtam, mert másokkal ellentétben nem voltam nagy vitatkozó. Sőt rendre megszívtam, és a végén mindig elsírtam magam, mert a szavak sohasem álltak olyan gyorsan össze a fejemben, mint ahogy azt megkövetelte volna a vita heve. Az a fajta ember voltam, akinek három nap múlva jutott csak eszébe, hogy az adott szituációban mit kellett volna mondani. – Maga mindig… mindig…

– Mindig mi? Nyögje már ki végre! Vagy elfelejtette, mit akar mondani? – kérdezte az utasom.

Nagyot pördítettem a kormánykeréken, és egy U fordulót követően visszaindultam a Cobbler Street felé. – Maga mindig ekkora…

– Na, rajta, Sherlock, ha kicsit jobban nekiveselkedik, biztosan be tudja fejezni a mondatát! – folytatta a férfi gúnyosan.

– Maga mindig ekkora KÖCSÖG? – visítottam, majd befordultam a Cobblerre.

Az autóban szinte zúgott a csend. Az arcom felforrósodott, az ujjaim megfeszültek a kormánykeréken.

Amint beálltam a parkolóba, a férfi kinyitotta az ajtót, és anélkül, hogy egy szót is mondott volna, a kutyájával az ölében berohant az ambulanciára. Ezt tekinthettem volna elköszönésnek is, de ahhoz, hogy megnyugodhassak, tudnom kellett, hogy a kutyának nincs különösebb baja.

– Mami? – szólalt meg a hátam mögött Emma.

– Tessék, kicsim.

– Miért nevezted köcsögnek a bácsit?

Csak a mai napon ötszáznyolcvankettedszer buktam meg szülőként. – Nem köcsögnek neveztem, hanem vöcsöknek. A vöcsök egy ragadozó madár.

– És te madárnak szólítottad?

– Aha. Annak.

– Mi lesz a kutyájával? Meg fog halni? – kérdezte végül.

Őszintén remélem, hogy nem.

Kicsatoltam Emmát a gyerekülésből, és mi is beloholtunk az ambulanciára. Az idegen fenyegetően a recepciós pultra támaszkodott. Láttam, hogy mozog a szakálla, tehát beszélt, de hogy mit mondott, azt képtelenség volt meghallani.

A recepciós egyre kínosabban érezte magát. – Uram, csak annyit kérek, hogy töltse ki a szükséges nyomtatványokat, és mutasson be egy hitelkártyát. Máskülönben nem tudjuk ellátni a kutyája sérüléseit. Továbbá nem sétálhat be ide csak úgy, mezítláb. A megjegyzéseit meg tartsa meg magának, legyen szíves.

Az idegen tenyere egy utolsót csattant a pulton, majd ideges topogás közepette hosszú fekete hajába túrt. A légzése egyenetlen volt, majdnem ziháló, erről hullámzó mellkasa árulkodott. – Úgy nézek én ki, mint akinek a zsebében ott lapul a kibaszott hitelkártyája? Éppen futni voltam, maga idióta! És ha maga nem hajlandó semmit se csinálni, legalább hívjon ide valakit, akivel beszélhetek.

A nő arca megvonaglott a nyers szavak hallatán. Az enyém is.

– Velem vannak – mondtam a recepciós pulthoz lépve. Emma közben az én karomba csimpaszkodott, Bubba az övébe. Előhúztam a tárcámból a hitelkártyámat, és a pultra tettem.

A recepciós hitetlenkedve húzta össze a szemét. – Ezek? Magával? – kérdezte majdhogynem sértő hangon, mintha az idegen azt érdemelte volna, hogy magányos legyen.

Senki sem érdemelt magányosságot.

Ránéztem, és zavarodottságot láttam a szemében. A harag mellett, persze, mert az is ott maradt. Szerettem volna elvonni a pillantásomat, de az írisze körül úszkáló, nagyon is ismerősnek tűnő kétségbeesés fogva tartotta. – Igen – bólintottam. – Velem. – A nő még mindig habozott, mire kihúztam magam. – Talán probléma?

– Nem, nem. Töltse ki, legyen szíves, ezt a papírt.

Elvettem tőle az írótáblára erősített papírt, és az ülőhelyekhez mentem.

A falra erősített tévé az Amimal Planet műsorát adta. A folyosó távoli végében volt egy kisvonat, amit Emma és Bubba sietve elfoglalt. Az idegen továbbra is engem nézett. Távolságtartó volt a testtartása. – Szükségem van némi információra – mondtam. Lassan odalépett, leült mellém, és az ölébe ejtette a kezét.

– Mi a neve? – kérdeztem. – Mármint a kutyának.

Kinyitotta a száját, de nem szólalt meg rögtön. – Zeusz.

Elmosolyodtam a név hallatán. Tökéletesen illett a nagy testű arany retrieverhez.

– És a magáé?

– Tristan Cole.

Miután kitöltöttem a papírt, visszaadtam a recepciósnak. – Bármit csinálnak is Zeusszal, az én számlámra terheljék a kezelés díját.

– Biztos, hogy ezt akarja?

– Biztos.

– Bármennyibe kerül?

– Bármennyibe.

Visszaültem Tristan mellé. Az ujjai a combján doboltak, és láttam, hogy az izmai rángatóznak az idegességtől. Amikor rápillantottam, még mindig azzal a zavarodottsággal nézett maga elé, ami akkor is ott volt a szemében, amikor először keresztezték egymást az útjaink.

A szája dörmögött valamit, végül egymáshoz dörzsölte az ujjait, a fülére illesztette a fejhallgatót, és elindította a kazettás magnóját.

Emma időnként odajött hozzám, és megkérdezte, mikor megyünk már haza, és mindig azt feleltem neki, hogy mindjárt. Erre visszament a vonathoz, de az egyik alkalommal megállt Tristan előtt, és alaposan szemügyre vette. – Hé, mister! – szólt hozzá, de a férfi ügyet sem vetett rá. Emma csípőre tette a kezét. – Hé, mister! – ismételte meg az előbbinél jóval hangosabban. A mamával töltött egy év szeszélyes miniszörnnyé változtatta aprócska hasonmásomat. – Hé! Magához beszélek! – kiáltotta, és még toppantott is hozzá. Az idegen végre rápillantott. – Tudja, mi maga? Egy nagy, kövér, gonosz MADÁR!

Ó, a francba!

Az égieknek meg kellett volna tiltaniuk, hogy szülő legyek. Akkor most nem álltam volna hadilábon a gyerekneveléssel.

Odamentem hozzá, hogy jól lehordjam, de ekkor megláttam az apró mosolyt a férfi vastag szakálla mögött. Épphogy felvillant, de akár meg is esküdtem volna rá, hogy megrándult a szája. Emma mosolyra tudta fakasztani még a legsötétebb lelkeket is. Erre én voltam az élő példa.

Újabb harminc perc telt el, mire kijött az orvos, és közölte, hogy Zeusz pár karcolást meg egy törött mellső mancsot leszámítva nem szenvedett komolyabb sérülést; hamarosan ismét a régi lesz. Megköszöntem az információt. Az orvos visszament a műtőbe. Tristan keze végre ellazult, de a teste továbbra is mozdulatlan maradt, majd a következő pillanatban megremegett. Egy mély lélegzetvétel után eltűnt a feldühödött seggfej, az addigi harag átadta a helyét a kétségbeesésnek. Az érzelmek teljesen elnyelték a nagydarab férfit. A következő lélegzetvétellel kitört belőle a csillapíthatatlan zokogás. Hangosan sírt, nagy, keserű könnyekkel. Az én szemem is elhomályosult, és úgy éreztem, hogy az övével együtt ismét kettétört a szívem.

– Hé, Madár, Madár… Ne sírj! – mondogatta Emma, és a nyomaték kedvéért megráncigálta a férfi pólóját. – Nincs semmi baj!

– Nincs semmi baj – mondogattam én is drága kicsi lányom szavait visszhangozva, és vigasztalóan a férfi vállára tettem a kezét. – Zeusz jól van, és hamarosan maga is jól lesz.

A férfi elbillentette a fejét és bólintott, mintha azt akarta volna jelezni, hogy hisz nekem. Vett még néhány nagy levegőt, a szemére szorította az ujjait, aztán, talán, hogy leplezze a zavarát meg a szégyenét, még biccentett néhányat. Végül megköszörülte a torkát, és ellépett mellőlem.

A távolból figyeltük, amint az állatorvos visszahozta neki a kutyát. Tristan szorosan magához ölelte, és Zeusz, bár látszott rajta, hogy kifárasztották az események, megcsóválta a farkát, és vigasztaló, nyálas kutyapuszikat adott a gazdájának. Ezúttal lehetetlen lett volna nem észrevenni a férfi arcán felragyogó mosolyt. Megkönnyebbülés volt benne. És ha a szeretetet ki lehetett volna fejezni egy pillanatban, akkor minden kétséget kizáróan ez volt az a pillanat.

Nem akartam megzavarni őket. Emma megfogta a kezemet, és tisztes távolságból követtük őket kifelé.

Tristan, karjában Zeusszal, egyre távolodott tőlünk, nyilvánvalóvá téve számomra, hogy nem kér a visszaútból. Meg akartam állítani, de nem találtam valós okot arra, hogy visszahívjam. Így becsatoltam Emmát a gyerekülésbe, becsaptam mellette az ajtót, és majdnem kiugrottam a bőrömből ijedtemben, amikor közvetlenül előttem észrevettem Tristant. Összekapcsolódott a tekintetünk, és bár álltam a pillantását, egyre szaggatottabbá vált a légzésem. Megpróbáltam felidézni azt a pillanatot, amikor utoljára álltam ennyire közel férfihoz.

Tristan, ha lehet, még közelebb nyomult hozzám.

Moccanni sem bírtam.

Vett egy hatalmas levegőt.

Én is.

Egy levegővétel.

Egyelőre csak ennyire futotta. Mindig csak egyre.

A közelségétől összecsomósodott a gyomrom, de felkészültem rá, hogy elmormoljak egy „szívesen”-t, amikor megköszöni, hogy segítettem.

– Tanulja meg vezetni a kibaszott kocsiját! – sziszegte a képembe, aztán elviharzott.

Eszébe sem jutott, hogy köszönetet mondjon, amiért átvállaltam a kezelés költségeit, vagy legalább azért, hogy elhoztam őket. Még hogy tanuljam meg vezetni a kibaszott kocsimat! Hah!

– Szívesen, Madár – suttogtam bele kéretlen válaszomat a jéghideg bőrömet simogató szélbe.