JANE SHEMILT

Légszomj

JANE SHEMILT

Légszomj

A mű eredeti címe

The Drowning Lesson

Text copyright © Jane Shemilt, 2015

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 943 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A családomnak

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani Eve White-nak, Jack Rammnek és Kitty Walkernek, az Eve White irodalmi ügynökség tagjainak.

Nagyon sok köszönet illeti a Penguin csapatát: a szerkesztőmet, Maxine Hitchcockot, Hazel Orme-ot, Beatrix McIntyre-t és Eve Hallt. Lee Motley gyönyörű borítót tervezett az angol kiadáshoz.

Nagyon köszönöm Jessica Jackson munkáját.

Hálás vagyok annak a sok barátnak, akik megmutatták nekem Botswanát. Külön köszönet illeti Tebogo Basupangot és Boston Naledi Basupangot a barátságukért és a türelmükért. Köszönöm Evelyn Lorato Botshabelónak, aki akkoriban a kubungi általános iskola ügyvezető igazgatója volt, Edith Nthaba, Motswaki Mothokatse és Polite Mmopi tanároknak, és az összes gyereknek, akikkel ott találkoztam. Köszönöm Agnes Motlhabedi és Matilda Ranko segítségét, akik a kubungi rendelő nővérei.

Bölcsességéért nagyon sok köszönet illeti Kubung főnökét, Boitshwarelo Mabutlwanét és feleségét, Oefile Mabutlwanét.

Nagyon segítőkész volt Modiri és Keletso Ramahobo, Thongbotho Nkaelang, Kabo Garebakwena, Frank és Moses Peter Tonotából, mint ahogy a World Spine Care segélyszervezet dolgozói is Mahalapye-ből, Botswana középső körzetéből.

A könyvben szereplő Kubung település csak a nevében egyezik meg a Botswanában található Kubunggal, és a regény szereplőit is a képzelet szülte.

Köszönöm Alexander McCall Smithnek, akivel véletlenül ismerkedtem meg a gaborone-i repülőtéren, és nagylelkűen rám szánta az idejét, és megosztotta velem a gondolatait.

A lányom, Mary volt az útitársam, és nagyszerű társaságnak bizonyult. Köszönöm.

Hálával tartozom Tricia Wastvedtnek bölcs tanácsaiért.

Az írócsoportom továbbra is találkozik; épp ezért köszönettel tartozom a barátságért és az inspirációért Tanya Attapattunak, Victoria Finlay-nek, Emma Geennek, Susan Jordannek, Sophie McGovernnek, Peter Reasonnek, Mimi Thebónak, Hadiza El-Rufainak és Vanessa Vaughannak.

Köszönöm a folyamatos támogatást Kathryn Atkinsnek és a családjának a Durdham Down könyvesboltból, Bristolból.

Maradandó hálám és szeretetem illeti a családomat: Steve-et, a támaszomat, és szeretett gyermekeinket, Marthát, Maryt, Henryt, Tommyt és Johnyt.

1. fejezet

Botswana, 2014 márciusa

Esti forróság telepszik az ösvényre, a tücskök hangosan ciripelnek. A lépteim csikorognak a kavicson. Járásom könnyed, gondolataim szabadon szárnyalnak a meleg levegőben.

Adam valószínűleg a sörét kortyolgatja majd, boldogan; szokatlan ez a szó... Zoë talán a fák alatt játszik egy gyíkkal. Alice Teko mellett olvas, sötét haja a papírt söpri, és nyugodtabb lesz, mint ma reggel volt. A vacsora illata kikúszik a kertbe; Elisabeth virágokat tesz egy vázába.

Egy madár rebben fel az ösvényről, szaggatott hangja széttépi a jelenet nyugalmát: siess, siess, doki, siess! Az aranyló fény elsötétül a fák között; egy magányos virág vörösen ragyog fel az árnyékban, aztán bealkonyul.

Vacsoraidő van. A fürdetés ideje. Lehet, hogy Sam éppen sír.

Újabb és újabb madarak felelnek az elsőnek, míg végül izgatott csivitelés tölti be a fák lombkoronáját. Az esti levegő olyan émelyítő, akár egy édes torta.

A lábam előtt egy vékony kígyó siklik át villámgyorsan a gyalogúton, majd eltűnik egy mélyedésben. Szeretnék inni valamit, amiben gin is van. Szeretném lenyűgözni Adamet, amiért gyalog jöttem haza – nem én tehetek róla, hogy elfelejtette ellenőrizni a kocsit, meg arról sem, hogy nem töltötte fel a mobilját.

A kapu beleveszett a sötétségbe, mire odaérek, bár a fa még mindig forró a kezem alatt. Az ismerős nyikorgással lendül vissza a helyére. A ház mögötti tóban a békák már rázendítettek szokásos éjszakai koncertjükre. Lerúgom a ragacsos papucsomat, mezítláb lépkedek a puha porban. Mint valami fájdalom, úgy hasít a mellkasomba a hazaérés megkönnyebbülése, megkerülöm a kanyargós kocsifeljárót, és türelmetlenül várom, hogy meglássam az első, kiszáradt füvet csíkozó fényeket.

Eltelik néhány pillanat, mire felfogom, hogy az összes villany ég a házban, és zseblámpák fénye pásztázza a füves részt is. Adam kiabál, bár a hangja inkább egy fájdalomtól kínlódó állat bömbölésére emlékeztet. A fák között járkál le-föl. Amikor futni kezdek, felém fordul, és még az alkonyi sötétben is jól látszik, hogy mennyire sápadt. Zoë odabent van, halkan sír a falnak dőlve. Tehát nem neki esett baja. Alice a sarokban guggol; észrevesz, feláll, a szemében sajnálkozás. Ő is megvan.

És ebben a pillanatban már tudom.

A hálószobánkban szokatlanul vibrálnak a fények: kell egy másodperc, hogy észrevegyem, a függönyt leszakították, darabjait lágyan lengeti az enyhe szellő. Az ablak előtt, a szőnyegen csillogó üvegcserepek hevernek, néhány hegyes szilánk még a keretben maradt.

A kiságy pedig üres.

2. fejezet

London, 2013 márciusa

Nem volt éppen a legmegfelelőbb időpont egy komolyabb beszélgetésre. Már éjfélre járt. Az ablakon kopogott az eső, közöttünk az asztalon egy üres borosüveg állt. Adam sovány arca kipirult, sötét haja összeragadt tincsekben felborzolódott, mert már annyiszor beletúrt. Szerettem volna lesimítani a fürtjeit, megcsókolni a két szemöldöke közti vonalat, de olyan titokzatosan ragyogott a szeme, hogy inkább nem tettem.

A konyhában rendetlenség volt: Sofia moziba ment, hogy a barátaival megnézzen egy lengyel filmet, a gyerekek cipői, táskái szanaszét hevertek a padlón. El kellett pakolni a poharainkat és az ételesdobozainkat. Zoë rajzai szétcsúszott kupacban feküdtek a tálalón, Alice matekleckéje ugyanott, gondosan elrendezve, mindkettő az én jóváhagyásomra várt.

Másnap reggel nyolckor kezdek két méheltávolítással. Hátratoltam a székemet és felálltam. Adam arcán látszott, hogy erősen gondolkodik, mintha valami bonyolult számtani műveletet végezne. Elkezdtem leszedni az asztalt, tálakat pakolni a teli csöpögtetőre.

Apámnak volt egy réges-régi mérlege: a dolgozószobájában állt az íróasztalon, de a halála után egyszerűen nyoma veszett. Sárgarézből és fából készült, szép fényes volt, dombornyomásos fémsúlyokkal. Gyerekkoromban megengedte, hogy lemérjem a leveleit, a csomagjait. Már egy vékony papírlapot is megérzett. A kapcsolatunkban Adammel egyensúlyban volt a munka és a siker, de tudtam, hogy ez bármikor felborulhat. Bepakoltam az evőeszközöket a mosogatóba. Szerettem Adamet. Szinte mindent szerettem benne: a mosolyát, amitől elmélyültek a szeme körül a ráncok, a mozdulatot, ahogy esténként felemelte és hintáztatta a gyerekeket, a teste melegét, amikor összebújtunk az ágyban. De ha ő nyert, az azt jelentette, hogy én veszítek. Szerettem volna, ha sikereket ér el, de csak addig, amíg nem szárnyal túl engem.

– Akarsz valamit mondani? – kérdeztem, miközben elvettem a tányérját.

Biztosan nem tart sokáig. Valószínűleg valami semmiség, talán egy precíz diagnózis, vagy egy győztes ütés a fallabdameccsen, amelyet ebédszünetben szokott játszani.

– Felmerült egy kutatási lehetőség.

Teljesen feleslegesen megköszörülte a torkát. A hangja szinte közömbös volt, de amikor találkozott a tekintetünk, elárulták a kitágult pupillái: ez most nem a szokásos napi téma lesz. A tányért beraktam a mosogatóba a kések, villák tetejére, aztán leültem vele szemben, megfeszült kezemet az asztalra tettem.

– Hadd találjam ki! A Wellcome Trust beleegyezett, hogy támogatja a rákellenes őssejtkutatásaidat.

Büszkeség és irigység szorította össze a gyomromat.

Tagadón rázta a fejét, szinte oldalról nézett rám.

– Emlékszel, amikor tizenkét évvel ezelőtt elfogadtad azt a kutatói állást San Franciscóban?

Bólintottam, bár nekem már jóval távolibbnak tűnt az az időszak, amikor úgy hiányzott Adam, miközben egyedül baktattam fel-le a ködben úszó dombokon a kórházig, vagy miközben halk jazz szűrődött be a labor ablakán. Éjjel-nappal mikroszkópok tárgylemezeit festettem meg, elemeztem a tapasztaltakat, aztán órákig tartott, hogy lejegyezzem az eredményeket.

– ...épphogy összeházasodtunk, de tudtam, hogy ez hatalmas lehetőség a számodra, ezért elengedtelek – folytatta Adam.

Elhalványult az éjszakai labor emléke, csakúgy, mint a rengeteg tárgylemezé, vagy az üres kávésbögréké. Adam mereven bámult rám, miközben ujjaival az asztalon dobolt.

Visszabámultam.

– Mit akarsz mondani ezzel?

Megrebbent a szemhéja.

– Egy egyéves kutatói állást kínáltak Botswanában.

Az ezt követő csendben kattant a mosogatógép: lejárt a program. Gyakran tettünk úgy, mintha nem vettük volna észre, hogy ki kell pakolni belőle, de ez most egy egészen más játszma volt. Mintha Adam gyomorszájon vágott volna, ez már inkább harc volt, mintsem játék.

– Kínáltak? Ez azt jelenti, hogy valamikor megpályáztad a posztot.

Körülöttünk a szekrényeken a gyerekek rajzai voltak felragasztva. Minden ablakpárkányt Zoë gyurmaállatai foglaltak el. Egy squashlabda hevert a gyümölcsöstálban a narancsok közt. Alice hegedűje a sarokba támasztva várta a holnapot, az úszóedzések időpontjai pedig egy szív alakú mágnessel voltak a hűtőre rögzítve. Az ügyeleti beosztásom a telefon fölött tapadt a falra. Adam mondandója mindent megváltoztatna, de egészen mostanáig titkolta a tervét.

– Em, teljesen váratlanul jött az ajánlat. Megbeszéltem volna veled, ha jelentkeztem volna. Ez csak természetes.

Megrándult egy arcizma. Egészen rövid pillanat volt, és nem vettem volna észre, ha nem fürkészem úgy az arcát.

– Valószínűleg nem csak ennyi a történet, az ilyen dolgok megbeszélést, tervezést igényelnek. Miért nem mondtad el korábban?

– Néha nem egyszerű beszélni veled... Teljesen felhúzod magad a sikereimen.

– Ezért inkább eltitkoltad!

– Nem tudtam, mit mondjak.

– Akkor mondd el most!

– Chris Assazar küldött egy e-mailt Johannesburgból – mondta Adam, és előredőlt. – Olvasta a munkáimat a limfóma-tumormarkerekről, és úgy véli, nagy hasznát venné egy onkológusnak. Pénzzel is támogatná a dolgot.

– Hasznát venné? Ez pontosan mit jelent?

– Afrika déli részén vezet egy HIV-kutatással foglalkozó központot. A kontinensen Botswanában nő a leggyorsabban a fertőzöttek száma. Tudjuk, hogy az AIDS-betegeknél nagyobb a kockázat a limfóma kialakulására... – Kezdett fölényesen beszélni, mint ahogy valószínűleg az orvostanhallgatók előtt is tette. Elkapta a pillantásomat, és még gyorsabban folytatta: – Tehát, ha a tumormarkerek segítségével meg tudnánk állapítani, hogy kik vannak veszélyben, megfelelő kezelést adhatnánk nekik, amivel hónapokkal, talán évekkel meghosszabbíthatnánk a normális életüket.

– És mi lesz a mi normális életünkkel?

Az életünk nem volt normális, de igyekeztünk legalább részben jelen lenni, amikor pedig nem tudtunk, akkor egy bébiszitter vette át a szerepet. Felváltva ügyeltünk. Előző hétvégén három császármetszésem volt, miközben Adam otthon tartotta a frontot. Esténként gyakran a kutatásaimmal foglalkoztam, Adam mesélt a gyerekeknek. Reggelente én vittem őket az iskolába. Ha Adam Botswanába megy, akkor minden az én nyakamba zúdulna, és nem lenne időm sem a kutatásaimra, sem a klinikai munkámra. Ő meg annyit dolgozhatna, amennyit csak akar. Új publikációt készíthetne, én meg semmit nem érnék el.

Ő győzne. Mindig is tagadta, hogy ezt gondolná, de én nem hittem neki. Égett a szemem a fáradtságtól, és abban a pillanatban újra láttam magam iskolásként, ahogy úszok a medencében, az ellenfeleket figyelem, a szememet csípi a klór, és minden erőmmel azon vagyok, hogy én érjek elsőként a falhoz. Hogy is fordulhatna elő, hogy valaki nem nyerni akar?

Adam széke megcsikordult a padlón, ahogy felemelkedett. Az ablakhoz lépett, a párkányon az apám ezüstkeretes fényképe állt. Ősz hajú, csontos arcú férfi, keskeny szemüvege mögött mélyen ülő szemek. A képen nem látszott kérges keze, lapátnyi tenyere. Sem a melegsége. Szülész volt, de az emberek azt mondták, hogy igazi sebészkeze van, amely elég gyakorlott ahhoz, hogy életet mentsen. Nekem nem így tűnt, a bányatónál. Úszol vagy elsüllyedsz, mondta. Ötéves voltam.

A tó néma. Titokzatos.

A vízfelszínt sötétzöld sziklák veszik körül. Apa csónakjában ülünk.

Forróság van, de én fázom. Fürdőruha van rajtam. Nem értem, miért, hiszen nem tudok úszni. Rendszerint horgászni járunk ide, de ma nem hozta a felszerelését.

– Úszol vagy elsüllyedsz!

Nem értem, mit akar ezzel mondani, de félek.

– Te döntesz – mondja.

Lehajol, átöleli a derekamat. Felemel, kitart a csónak pereme fölött, aztán nagyon óvatosan beledob.

A meder alján köveknek ütközöm, az iszap olyan puha, mint anya sírján a föld. Kinyitom a szám, hogy sikoltsak, de a víz elnémít.

Halványsárga fény jön lefelé a fölöttem lévő zöld rétegen át. Buborékok törnek felfelé.

Egy hang a nevemet kiáltja.

A felszínre rúgom magam, emelkedés közben nád karcolja a lábamat.

Adam fel-alá járkált, pár lépésenként visszafordult, majd megint el, miközben hevesen gesztikulált. A szavai könnyedén álltak össze, mintha csak hazafelé a kocsiban gyakorolta volna, hogy mit fog mondani.

– ...mindkettejüknek jó lenne. Nem baj, ha Zoë kihagyja az előkészítő évet. Skandináviában például nincs is ilyen, ott az ötéves gyerekek nem járnak iskolába. Alice is jóval előrébb tart, mint a társai, nem kerül hátrányba, ha félbehagyja ezt az osztályt. – Visszaült a székre, és kinyitotta felfelé fordított tenyerét, mintha egy ajándékot nyújtana át nekem. – Te is kivehetnél egy évet, és bármilyen kutatást elvégezhetnél, amit korábban akartál.

Tehát azt akarja, hogy mi is vele menjünk Botswanába. Átnéztem az asztal túloldalára, de nem láttam őt. Gondolatban kilenc évvel ezelőtt jártam, a hajnali konyhában ittam a kávét, írtam a feljegyzéseimet, miközben Adam és az akkor még csecsemő Alice aludt. Ugyanez történt Zoë születése után is. Mióta szakvizsgát tettem, az életem a klinikai munka és a kutatás örökös körforgásában telt. Alig tudtam kivenni egyetlen szabadnapot is – hogyan mehetnék el egy egész évre? Adam többet publikált nálam, de én voltam a fiatalabb. Még behozhatom. Nem volt könnyű megtalálnom rá az időt. A család minden szabad percemet kitöltötte, ez tartott a felszínen, de húzott is lefelé.

– Kérlek, Em!

Az asztal másik oldalán Adam előredőlt, és várta a beleegyezésemet. Két évvel ezelőtt még egy harmadik gyereket akart. Akkoriban sokat könyörgött ezért, de én még új voltam a pozíciómban, és egy egész csapatért feleltem. Nem az volt a megfelelő pillanat egy szüléshez. Már megvolt Alice és Zoë, minden stimmelt. Pontosan egyensúlyban voltak a dolgok. Adam botswanai kutatásai tovább tartanának, mint egy terhesség. Előbb vállalnék be egy gyereket, mint egy évet külföldön. A gyerekek még csak belefértek az időmbe. Most Adamen volt a sor, hogy lemondjon valamiről.

– És mikor kezdődne ez az egész? – kérdeztem.

Rendeznem kell a gondolataimat, de ahhoz alvásra lenne szükségem. Ha ez egy szokásos este lett volna, olyan, mint a többi, akkor már teljes nyugalom lenne a konyhában. Már nem égne a nagy lámpa, csak a falilámpák szórnák a fényt. Adam újságot olvasna asztalra tett lábbal, teát szürcsölgetne, amíg én a lányok leckéjét ellenőrizném. Csak az óra ketyegése hallatszana, meg a lapozás, esetleg Adam kedvenc Mozart-vonósnégyese szólna halkan, ahogy átmegyünk egyik napból a másikba.

– Kell egy kis idő, hogy mindent előkészítsek, megszerezzem a visszaigazolást az alapítványtól, megszervezzem a csapatot.

Most már halkabban beszélt. Azt hitte, győzött.

– Megan is azt mondta, segít. A szülei arrafelé dolgoztak egy misszióban. Ő is ott nőtt fel. Mostantól számítva úgy kilenc hónap kell, hogy minden meglegyen. Maximum tíz. Nagyjából karácsony körül érkezhetnénk Botswanába. – Elmosolyodott. – Kiváló esély lenne, hogy segítsünk másoknak, valódi értelmet kapna az életünk.

De már eddig is rengeteg emberen segítettünk. Az életünknek igenis nagyon sok értelme volt. Felálltam az asztaltól, és nem törődve a mosogatógéppel, megengedtem a csapot a mosogatóban lévő evőeszközökre, tányérokra, de közben a ruhám is vizes lett. Megan az ő hűséges titkárnője. Bármit megtenne, csak hogy segítsen Adamnek elérni, amit akar. Nincsenek gyerekei, éppen ezért fogalma sincs arról, micsoda hatása lenne ennek a kalandnak a mieinkre. Remekül teljesítettek, de ki tudja, mi történik, ha kiszakítjuk őket a megszokott környezetükből? Megérdemelték, hogy ők is választhassanak, mint ahogy én. Tehát, tartani kell a tempót, keményen kell dolgozni.

Adam hátulról átölelt.

– Igazi kaland lenne – mondta.

Régebben szerettem ezt a szót. Számomra azt jelentette, hogy biciklivel, sátrazva körbejárjuk Európát, vagy hátizsákkal végigstoppoljuk Amerikát. Az egyik tányérról egy késsel lekotortam a pestót. Most nem vágytam efféle kalandra. Londonhoz kötött minden, amire szükségem volt. Adam karja lejjebb csúszott, a csípőm köré fonódott. A fáradtság ellenére éreztem, hogy a vágytól kigyúl az arcom.

– Na, mit gondolsz? – Az ajka a nyakamra tapadt.

Szembefordultam vele. A száját kissé kinyitotta, a leheletén éreztem a bor illatát. A fejem zúgott az alkoholtól. Azt mondta, mostantól számítva kilenc hónap: tehát nyertem egy kis időt. Ki fogok találni valamit, sokat tudok a túlélésről. Ezt is túl fogom élni.

– Most ne ezzel törődjünk! – mondtam, és megcsókoltam. – Túl fáradtak vagyunk. Holnap bőven lesz időnk megbeszélni, vagy akár a hétvégén. Gyere, feküdjünk le!

Megfogtam a kezét. Most nem érdekeltek a rajzok, sem a holnapi leckék. Éppen megfordultunk, amikor valaki halk léptekkel felszaladt a lépcsőn, aztán csendben becsukódott egy ajtó. Biztosan Sofia surrant be észrevétlenül. A legfelső szinten volt a szobája Alice-é mellett. Alice mostanában nagyon fáradt volt, reméltem, hogy Sofia nem ébresztette fel.

Becsuktuk a hálószobánk ajtaját, és belülről nekidőltünk a sötétben. Lihegve kapaszkodtunk egymásba, a bor és a fáradtság oldotta a pillanatot. Adam elkezdte levenni rólam a blúzt, én pedig kicsatoltam az övét. Mindketten nevettünk.

Az ágyra döntött, a keze a szoknyám alá csúszott. Le kellett volna állnunk, hogy felhelyezzem a pesszáriumot. Elfelejtette, hogy leálltam a tablettával.

Remegő ujjakkal gomboltam ki az ingét. A szívem egyre hevesebben vert, a gondolatok sebesen cikáztak az agyamban. Szülész vagyok, és egy szülész számára a kilenc hónap egy szív kialakulását jelenti, egy agy növekedését, egy arc összeállását, a csontok, körmök megerősödését. Elmosolyodtam, és magamhoz húztam. Egészen ma estig titokban tartotta, mit tervez. Akkor nekem is jogom van egy titokhoz, egy olyan titokhoz, ami felboríthatja az ő terveit. Bárcsak világosabban tudnék gondolkodni. Nem kellett volna annyi bort innom.

Belém hatolt, és mozogni kezdett. A szája az enyémre tapadt. Kezdett túl késő lenni, már majdnem elengedtem magam. Semmi baj nem lesz, hónapokig próbálkoztunk, mire Alice megfogant, Zoëra pedig több mint egy évet kellett várnunk. És most már idősebb vagyok, kevésbé termékeny. Ráadásul azelőtt is előfordult párszor, hogy elfelejtettem a pesszáriumot, a menstruációm mégis mindig hajszálpontosan megjött. Néhány másodpercig a testem együtt mozgott az övével, végül az utolsó tiszta gondolatom is semmivé foszlott.