BORÍTÓSZÖVEG

Létezik-e a túlvilág? Mi történik velünk, amikor meghalunk? Hogyan találjuk meg az életben a valódi utunkat?

Az Üzenetek a túlvilágról különleges nézőpontból közelíti meg a mindenkit foglalkoztató, örök kérdéseket, miközben olyan hétköznapi emberekről olvashatunk, akik újra találkozhattak elhunyt barátaikkal és családtagjaikkal: igaz történetek sorát ismerhetjük meg az élet és halál közötti határon átívelő megbocsátásról és megbékélésről.

A szerző csodálatos világlátása ráirányítja a figyelmünket arra, hogy a szeretteinkhez fűződő kapcsolatunk áthatol időn és téren: azért vagyunk itt, hogy önzetlenül szeressünk, és elfogadjuk mások szeretetét. Kiszélesítve az emberi tapasztalatról alkotott elképzelésünket és tudatosságunk határait, a könyv fogódzót nyújt ahhoz, hogyan éljünk teljes életet.

Laura Lynne Jackson feleség, anya, középiskolai angoltanár – és médium. Adottságait a paranormális jelenségekkel foglalkozó legkiválóbb tudományos szervezetek vizsgáztatták, és igazolták valódiságukat.

Jackson annak szentelte életét, hogy fölfedezze a túlvilághoz kötődő kapcsolatainkat, beszélgessen eltávozott szeretteinkkel, és segítsen megbékélni a veszteségeinkkel.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laury Lynne Jackson: The Light Between Us

Stories from the afterlife. Lessons for the living.

Published by

Century

20 Vauxhall Bridge Road

London SW1V 2SA

Century is a part of the Penguin Random House group of companies.

Fordította Nagy Mónika Zsuzsanna

Copyright © Laura Lynne Jackson, 2015

Hungarian translation © Nagy Mónika Zsuzsanna, 2016

Borítófotó © Thomas Vogel / Getty Images Hungary

Magyar kiadás © 2016 Libri Könyvkiadó, Budapest

ISBN 978-963-433-059-2

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Haulitus Anikó

Olvasószerkesztő Füzesi István

Borítóterv Váradi Zsolt

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

AJÁNLÁS

Anyámnak, Linda Osvaldnak, aki megtanított arra, hogy bízzak a bennem rejlő fényben, és tartsam tiszteletben a mindannyiunk között húzódó fényt. Anya, a világban minden szépség miattad ér el hozzám, te vagy a gyökere az összesnek.

És Garrettnek, Ashleynek, Haydennek és Julietnek, akik fénnyel, örömmel és jelentéssel töltik be

a világomat. Ti vagytok számomra mindennek

az értelme.

És mindenkinek, aki ezt a könyvet olvassa – világítsuk be egymás útját mindörökké.

Az élet csak kétféleképpen élhető.

Egyfelől úgy, mintha semmi sem lenne varázslatos.

Másfelől úgy, mintha minden az lenne.

TARTALOM

Ajánlás

Mottó

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ

1. Papi

2. A lány a zöldségesnél

3. Ausztrália

4. Szerelem

5. John Moncello

6. Litany Burns

7. Az előttem álló út

8. Oxford

9. Sedona

10. Zavar

MÁSODIK RÉSZ

11. Továbbra is nyitottan

12. A megérkezés

13. A képernyő

14. Szeretni és megbocsátani

15. Ami hozzánk tartozik

16. Forever Family

17. Több dolgok vannak földön és egen

18. A rendőrsapka

19. Az utolsó gyermek

20. A csapdába esett méhecske

21. Két meteor

22. Windbridge

HARMADIK RÉSZ

23. A Canarsie-móló

24. Egy rejtvény megoldása

25. Az igazgató

26. Érintsük meg a kötelékeket

27. A főnix

28. A bonszai fa

29. A kvantitatív EEG

30. Összefonódás

31. Az úszómedence

32. Az angyalok útja

33. Fény az alagút végén

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

A JERICHO AUTÓPÁLYÁN nyugat felé tartottam, amikor kezdtek érkezni az üzenetek.

Rászorítottam Honda Pilotom kormányára, és egy jobb kanyarral lehúzódtam a Staples melletti parkolóba. Beletapostam a fékbe, és félúton megálltam.

Nem voltam felkészülve rájuk. Mély lélegzetet vettem, próbáltam nyugodt maradni, hiszen nagyon ideges voltam. Egészen pontosan: szinte halálra rémültem. Hamarosan egy szenvedő emberektől zsúfolt szobában kellett megjelennem. Aznap este az volt a feladatom, hogy próbáljak könnyíteni a fájdalmukon. Attól féltem, hogy csak rontok a helyzetükön.

Egyszerű fekete inget és nadrágot viseltem. Nem akartam, hogy egy mintás ing vagy virágos ruha elvonja a figyelmet. Nem vacsoráztam, túl ideges voltam hozzá. Férjem, Garrett még nem jött meg a munkából, így anyámat kértem meg, hogy vigyázzon két kicsi gyermekünkre, amíg az apjuk hazaér. Késésben voltam, és próbáltam behozni magam az úton, de nagy volt a forgalom, lassan tudtam csak haladni.

És akkor egyszerre jönni kezdtek.

A gyerekek.

Mindenki egyszerre, egy csapatban ott termett. Megrendítő volt. Mintha egyedül lettem volna egy szobában, aztán hirtelen felpattan az ajtó, és bezúdul rajta tíz-tizenöt ember. Még ha nem is látom vagy hallom őket, akkor is tudom, hogy ott vannak – mert érzem őket. Nem vagyok többé egyedül. Pont ilyen érzés volt ott, a Honda Pilotban. Tudtam, hogy nem vagyok egyedül.

Aztán következtek a nevek, a történetek és a kérések, a leírások és a képek, és mindaz, amit meg akartak osztani velem. Annyi minden, hogy le kellett őket lassítanom.

– Várjatok, várjatok! – mondtam hangosan, miközben a táskámban kotorásztam, hogy előszedjem a kis piros jegyzettömbömet és a tollamat. Amilyen gyorsan csak tudtam, írni kezdtem, de nem sikerült lépést tartanom az üzenetekkel. Csak úgy ömlöttek felém.

Mondd meg nekik, hogy most is itt vagyok – mondta az egyik.

Mondd meg nekik, hogy most is ott vagyok az életükben – mondta egy másik.

Mondd meg nekik, hogy „Szeretlek titeket, és mindent látok, ami veletek történik.”

Kérlek, ne sirassatok, jól vagyok.

Nem haltam meg. Most is a ti gyermeketek vagyok.

Ne úgy gondoljatok rám, mint aki eltávozott. Nem távoztam el.

Kérlek, mondd meg nekik, hogy nem távoztam el.

Ott ültem a bénán leparkolt kocsimban a Staples mellett, és folyamatosan körmöltem, körülöttem a gyermekek, akiket rajtam kívül senki se látott.

Pár perc elteltével aztán visszagyömöszöltem a jegyzettömbömet a táskámba, visszatértem az útra, és ahogy csak lehetett, hajtottam a Broad Hollow Roadra, a Huntington Hiltonba. Átvágtattam a szálloda előcsarnokán, és megtaláltam a konferenciatermet, az esemény helyszínét. Előtte egy tábla hirdette, miről lesz szó aznap este. Ez állt rajta: „Hogyan figyeljünk oda, amikor a gyermekeink szólnak hozzánk?”

A konferenciateremben nem volt semmi különös – barna függönyök, a mennyezeten lámpák, plüss-szőnyeg a földön, forgószékek. A terem közepén egy hatalmas asztal körül tizenkilenc ember ült, meglehetősen mereven. Amikor beléptem, mind felém fordultak, és néma csend lett. Az arcuk szomorú volt és fakó. Úgy éreztem, egy egész percbe is beletelt, mire valaki egyáltalán lélegzetet vett.

Ők voltak a szülők.

Az est házigazdái, Phran és Bob Ginsberg, az Örök Család Alapítvány (Forever Family Foundation) igazgatói, odajöttek hozzám, és ezzel oldódott a feszültség. Megöleltek, köszöntöttek, és hellyel kínáltak. Megköszöntem, de nem ültem le – nem tudtam volna leülni, túlságosan ideges voltam. Bob kiállt a közönség elé, megköszörülte a torkát.

– Bemutatom Laura Lynne Jacksont – szólalt meg lágy hangon –, a Forever Family Alapítvány okleveles médiumát. Azért jött el hozzánk ma este, hogy megtanítsa nekünk, hogyan beszélhetünk a gyermekeinkkel.

Bob ezután átadta nekem a terepet. Nagy levegőt vettem, és rápillantottam a kezemben tartott jegyzeteimre. A szülők mind várakozón szegezték rám a tekintetüket. Fogalmam se volt, mit mondjak, hogy fogjak bele. Újabb hosszú pillanat telt el, visszatért a súlyos, mély csend.

Senki nem tudta, mi következik, én a legkevésbé.

Végül felnéztem, és beszélni kezdtem:

– A gyermekeik itt vannak – tört ki belőlem. – És valamit az önök tudomására akarnak hozni.

Laura Lynne Jackson vagyok, feleség, anya és középiskolai angoltanár.

Valamint látnok-médium is.

Valószínűleg nem felelek meg annak az elképzelésnek, amelyet általában az emberek a látnok-médiumokról alkotnak. Nem mondok jövőt sem tealevelekből, sem tarot-kártyából, és nem dolgozom látványosan. Nem vagyok jövendőmondó, és nincs kristálygömböm (jó, igazából van egy pici, ami dísztárgyként funkcionál, ugyanis amikor megláttam egy áruházban, nem tudtam neki ellenállni, és megvettem). Szóval, én csupán egy ember vagyok, akiben másoknál erőteljesebben megvan egy bizonyos adottság.

Tisztánlátó vagyok, vagyis rendelkezem azzal a képességgel, hogy emberekkel és eseményekkel kapcsolatban az öt érzékszerven túl más eszközökkel is információhoz jussak. Tisztánhalló is vagyok, vagyis nem csak a fülemmel vagyok képes hangokat érzékelni, továbbá tisztánérző is, ami lehetővé teszi számomra, hogy nem emberi eszközökkel érzékeljek dolgokat.

Például egy vendéglőben érzem annak az embernek a távoli energiáját, aki előttem ült a székemen, mintha csak több tucat energia-ujjlenyomat hemzsegne ott. Ha ez az energia negatívan érint, udvariasan meg szoktam kérni a főpincért, hogy ültessen át egy másik asztalhoz, ha pedig nincs több szabad asztal, azt mondom, hogy el kell mennem. Ezt a férjem és a gyerekeim nem mindig veszik jó néven, a főpincért már ne is említsem.

De nemcsak látnok vagyok, hanem médium is, vagyis képes vagyok kommunikálni olyan emberekkel, akik eltávoztak erről a földről.

Ha az olvasó első kérdése az, miért történt minden így, az első válaszom az, hogy nem tudom. Egész eddigi életemet azzal töltöttem, hogy erre rájöjjek.

A válasz keresése során szigorú vizsgáknak vetettek alá, először is az Örök Család Alapítványnál – amely gyászoló embereket segítő, tudományos alapokra építő, nonprofit csoport –, aztán az Emberi Lehetőségeket Kutató Alkalmazott Tudományok Windbridge Intézeténél (Windbridge Institute for Applied Research in Human Potential), Arizonában. Windbridge-ben egy nyolclépéses, négyszeres vak megmérettetésen estem át, amelyet tudósok végeztek, és így válhattam az Okleveles Kutató Médiumok (Certified Research Mediums) kis csoportjának tagjává.

De amikor még válaszokat kerestem – vagyis azt kutattam, valójában miért létezem –, akkor is gondosan titkoltam a képességeimet a világ elől. Nem tudtam, hol és hogyan fognak majd az életembe illeszkedni ezek a képességek. Nem tudtam, mit kellene kezdenem velük. Életem során nagyon sok időt töltöttem azzal, hogy olyan ösvényt tapossak ki magamnak, amelynek nem része az, hogy látnok és médium vagyok.

Amikor az alapképzés vége felé Oxfordban tanultam, és Shakespeare-rel foglalkoztam, elhatároztam, hogy belevetem magam a tudományos életbe. A diplomám megszerzése után úgy gondoltam, jogásznak tanulok, és fölvettek két nagyon jó egyetemre is, de végül arra jutottam, hogy inkább a szenvedélyemet követem, és tanítani megyek. Leginkább és elsősorban tanárként tudtam magam elképzelni. Az auraolvasás és a lelkekkel való kommunikáció nem szerepelt a tudományos pályafutásomra vonatkozó elképzeléseim között.

Úgyhogy csaknem húsz éven át volt egy titkos életem.

Nappal tizenéveseknek tanítottam a Macbethet és az Érik a gyümölcsöt, éjszaka pedig, mialatt a férjem a földszinten a gyerekekre felügyelt, a hálószobámban magán telefonbeszélgetéseket folytattam sztárokkal, sportolókkal, űrhajósokkal, politikusokkal, vezérigazgatókkal és mindenféle emberekkel, és bepillantást adtam nekik oda, ami túl van az emberi tapasztalat elfogadott határaim.

E kettős életem ideje alatt azt a figyelemre méltó fölfedezést tettem, hogy valójában nem vagyok annyira más. Jóllehet a képességeim miatt úgy éreztem, különbözöm a többi embertől, nem vagyok „normális”, arra kellett rájönnöm, hogy bár bizonyos értelemben tehetséges vagyok, ez nem azonos magával az adottsággal, amellyel rendelkezem.

Ez a csodálatos adottság – hogy tudniillik itt a földön és azon túl mindannyiunkat összeköt a fény és a szeretet erős fonala – valójában mindenkiben megvan.

Akárcsak az életem, ez a könyv is utazás a sötétségből a világosba. Annak az utazásnak a történetét mondja el, amelynek során eljutottam oda, hogy megértettem, mi a létezésem igazi célja, és miként kötődünk a minket körülvevő világhoz. Leginkább abban reménykedem, hogy az olvasó talál valamit az én utamban, ami összecseng az ő életével.

Ha ugyanis ez megtörténik, az azt jelenti, hogy az olvasó is eljutott arra a felismerésre, amelyre én is – hogy a minket a szeretteinkkel összekötő erős kötelékek itt és az élet utáni életben fantasztikus módon nagyszerűbbé teszik a jelen életünket, a szeretetünket – amennyiben megnyitjuk felé a szívünket és az elménket.

Ám amikor eljutottam idáig, még akkor sem akartam megosztani ezt a felismerést a világgal. Egyáltalán nem terveztem, hogy könyvet írok. Mígnem egy tanítási napon, amikor épp folyosóügyeletes voltam, hirtelen azt éreztem, hogy felfoghatatlan mennyiségű információ árad belém, és az univerzumról szerzek ismeretet. Olyan volt, mint egy villámcsapás, amely azonnali világosságot eredményez. Az alapvető utasítás pedig igen egyszerű volt.

Az a dolgod, hogy elmondd a történetedet.

És itt nem rólam van szó, hanem az üzenetről. Azok az életre szóló tanulságok, amelyeket ezekből az olvasásokból megismertem, nem maradhattak titokban. A világ elé kellett tárni őket.

Ezt a könyvet nem memoárnak szánom, noha a saját élettörténetemet úgy tekintem, mint jó eszközt arra, hogy a legerőteljesebb és leginkább megalapozott olvasásaimat közkinccsé tegyem. Azok az olvasások, amelyek során összekötöttem embertársaimat a már odaát vagy az átmenet fázisában lévő szeretteikkel, segítettek nekik begyógyítani régi sebeiket, felülemelkedni a múltjukon, újrafogalmazni az életüket, és megérteni a saját, igazi útjukat és céljukat ebben a világban. Ezek az olvasások különösen megrendítőek és informatívak voltak számomra.

Az olvasások, amint az életem története is, valójában ugyanarról az emberi bátorságról, a fáradhatatlan válaszkeresésről szólnak. Irodalom szakos egyetemi hallgatóként arra ösztökéltek, hogy az élet legfontosabb kérdéseivel foglalkozzam: Miért vagyunk itt? Mit jelent a létezés? Mi a célunk az életben? Nem állítom, hogy mindegyik kérdésre megtaláltam a választ. Csupán annyit tehetek, hogy elmondom a saját történetemet. És a nyilvánosság elé tárhatom azt a hitemet, miszerint ha nem fontoljuk meg a halál utáni életnek legalábbis a lehetőségét, ha figyelmen kívül hagyjuk azt a temérdek bizonyítékot, amely az utóbbi időben napvilágra került a tudatosság fennmaradásáról, akkor önmagunkat zárjuk el a szépség, a vigasz, a gyógyulás és a szeretet bőséges forrásától. Ám ha nyitottak vagyunk az effajta párbeszédre, okosabb, boldogabb és hitelesebb emberré válhatunk. Közelebb kerülhetünk az igazságunkhoz. Közelebb igazi önmagunkhoz. A lehető legjobb énünkhöz. Ahhoz a lehetőséghez, hogy megosszuk a legjobb énünket másokkal, és így megváltoztassuk a világot.

Csupán ennyit szeretnék: párbeszédet. Megnyitni a lehetőséget, amely több a hagyományos világlátásunknál. Szeretném fölfedni, amivel olvasásaim során időről időre ismételten szembesülök – azt, hogy a világ a szinkronicitás elvén működik, ez a láthatatlan erő kapcsol össze eseményeket és jelen van minden értelmes cselekedetünkben.

Szeretném, ha az olvasó megértené, hogy ez könyv okkal került a kezébe.

Elsősorban pedig azt a lenyűgöző igazságot szeretném tárgyalni, amely munkám során számomra világossá vált, hogy tündöklő fényenergia szálai kötnek össze bennünket itt a földön, és elhunyt szeretteinkkel is.

Én látom ezeket a fénykötelékeket. Látom a fényt, amely összeköt bennünket.

És mivel ez a fény ott van, összeköt minket, összefonja a sorsunkat, és mert mindannyian ugyanabból a forrásból nyerünk erőt, tudunk valami mást is, ami igaz.

Nincs kisszerű élet.

A világegyetem senkiről nem feledkezik meg.

Mindegyikünk ragyogóbbá teheti a világot.

Csak vannak közöttünk, akik még nem ismerték fel, micsoda erő lakozik bennünk.

Nem számítok rá, hogy az elgondolásaimat ellenállás nélkül fogadja a világ. Csaknem húsz éven keresztül tanítottam, és engem nem könnyű félkész elméletekkel és hagymázas érveléssel megetetni. A diákjaimat mindig is arra tanítottam, hogy kritikusan gondolkodjanak – teszteljenek, elemezzenek és kérdezzenek –, és pontosan ugyanezzel a hozzáállással szemléltem a saját képességemet is. Tudósok és kutatók segítségével teszteltem azokat. Merész fölfedezőkkel és komoly értelmiségiekkel beszéltem. Az elmúlt negyedszázad során figyelemmel kísértem azokat a tudományos eredményeket, amelyek megdöbbentő felismerésekkel szolgáltak az emberi képességekkel kapcsolatban.

Megértettem, hogy életem számos nagyszerű eseménye összhangban áll ezekkel a felismerésekkel, hogy magyarázhatók mindazok alapján, amit mostanában tudunk meg az emberi tudat tartósságáról.

E könyv legfontosabb tanulságai azonban mégsem tudósoktól, kutatóktól vagy fölfedezőktől származnak. És természetesen nem is tőlem. Sem próféta, sem jós nem vagyok, csupán csatorna.

A legfontosabb tanulságok a fénylények azon csoportjától származnak, akik elérnek hozzánk az isteni létből.

Látnokként több száz embernek olvastam már, voltak közöttük gazdagok és híresek, többségük azonban nem közülük került ki. Kapcsolatba kerültem szeretteikkel, akik már nincsenek ezen a földön. Elhunyt szeretteink azonban a létezésről és a világegyetemről csodás képet adnak nekünk.

Utazásunk első lépése igen egyszerű. Nem kell hozzá más, csak hogy tegyük nyitottá az elménket annak lehetősége iránt, hogy több is létezik annál, mint amit az öt érzékszervünkkel képesek vagyunk felfogni.

Az emberek többsége ezzel már tisztában van. Sokan hisznek valamilyen felsőbb hatalomban, mindegy, minek nevezik. Én magam ezt a magasabb hatalmat univerzumnak hívom, mások Istennek. Istenhívőnek neveltek, és ma is hiszek benne, de a vallások számomra olyanok, mint egy sok darabra tört, hatalmas tálca. Mindegyik darabja másmilyen, mégis ugyanannak a tálcának a részei. A hitünket leíró szavak nem olyan fontosak, mint maga a hit.

És immár hajlandóak vagyunk hinni valamiben, ami nagyobb nálunk – valamiben, amit nem tudunk sem bizonyítani, sem magyarázni, de még csak felfogni sem a maga teljességében. Nem félünk megugrani ezt az akadályt. Ám ha megtesszük a következő lépést is – és elhisszük, hogy a tudatunk nem ér véget a halállal, hanem egy jóval nagyobb úton is kitart –, akkor valami egészen hihetetlen dolog történik.

Ha ugyanis hiszünk az élet utáni életben, akkor annak a lehetőségét is meg kell engednünk, hogy kapcsolatba tudunk lépni vele.

Őszintén szólva nem biztos, hogy lehetségesnek tartanám mindazt, ami életem során megesett velem, ha nem velem történt volna meg. De velem történt meg, így tudom, hogy nem csupán lehetséges, de valóságos mindez.

És tudom, hogy amikor megnyitjuk az elménket annak, amibe mindannyian bele vagyunk gabalyodva – vagyis a teljes, átfogó múlt, jelen és jövő egy részének –, elkezdjük látni a kapcsolatokat, a jelentést és a fényt ott, ahol azelőtt sötétség volt.

1

Papi

TIZENEGY ÉVES voltam. Egy verőfényes augusztusi napon, egy szerda délután a nővéremmel és az öcsémmel a nagyjából méternyi mély, felfújható medencében pancsoltunk Long Island-i otthonunk udvarán. Már csak pár nap volt az iskolakezdésig, igyekeztünk a végsőkig kiélvezni a nyarat. Anyám kijött hozzánk, és azt mondta, elugrik a nagyszüleinkhez, akik kocsival úgy ötvenpercnyi távolságra laktak tőlünk, Roslynban. Korábban éveken át mindig vele tartottam a nagyszülőkhöz, és szerettem ezeket az utakat. Ám ahogy nőttem, más elfoglaltságaim miatt anya egyre többször csak maga ment, és mi otthon maradtunk. Anyánk pontosan tudta, hogy ezen a gyönyörű nyári napon esélye sincs kicsalogatni minket a medencéből.

– Ti csak lubickoljatok – szólt oda nekünk –, pár óra múlva itthon vagyok. – És ez így is lett volna rendjén.

Csakhogy hirtelen kétségbeestem.

A csontjaimban éreztem a csupasz, megmagyarázhatatlan, fagyos pánikot. Felálltam a medencében, és anya után kiáltottam.

– Várj! Veled kell mennem!

Anya elnevette magát.

– Ugyan már, maradj – mondta. – Élvezd csak a napsütést!

De akkorra én már a medence széléhez evickéltem, a testvéreim pedig meghökkenten bámulták, hogy mi bajom van.

– Nem! – üvöltöttem. – Veled akarok menni! Kérlek, várj meg.

– Laura, nincs semmi baj…

– Mami, veled kell mennem!

Anyám nevetve megállt.

– Jól van, nyugi. Gyere be, és öltözz át! Megvárlak.

Csuromvizesen beszaladtam, magamra kaptam valami ruhát, futottam kifelé, és még mindig pánikban remegve beszálltam a kocsiba. Egy óra múlva már ott is voltunk a nagyszüleim háza előtt, és megláttam a nagyapámat – akit Papinak hívtam –, amint a tornácról integet nekünk. Csak akkor múlt el belőlem a pánik, amikor megláttam és megöleltem őt. A következő pár órát a tornácon töltöttem Papival, beszélgettünk, nevetgéltünk, énekeltünk és vicceket meséltünk egymásnak. Aztán eljött az indulás ideje, megöleltem, megpusziltam őt, és ezt mondtam:

– Szeretlek.

Ekkor láttam őt utoljára élve.

Nem tudtam, hogy Papi egy ideje már gyengélkedett és fáradtnak érezte magát. A felnőttek sose mondtak volna ilyet nekem. Amikor ott voltam náluk, a szokásos formáját mutatta – melegség áradt belőle, vicces és játékos volt. Bizonyára minden erejét összeszedte, hogy egészségesnek lássam. A látogatásunk után három nappal Papi elment az orvosához, aki azt a lesújtó hírt közölte vele, hogy leukémiás.

Papi három hét múlva meghalt.

Amikor anyám leültetett a testvéreimmel a kanapéra, és tapintatosan közölte velünk, hogy Papi meghalt, engem érzelmek egész serege rohant meg. Sokk, zavar, hitetlenség, düh és súlyos szomorúság. Azonnal éreztem a mélységes és félelmetes hiányt, ami utána maradt.

A legrosszabb azonban az egészben a szörnyű és megrázó bűntudat volt.

Amikor megtudtam, hogy eltávozott, azonnal megértettem, miért akartam kétségbeesetten látni őt. Tudtam, hogy meg fog halni.

Persze igazából nem tudtam. Azt se tudtam, hogy beteg. De valahogy mégiscsak tudtam. Mi másért akartam volna annyira látni?

De ha tudtam, akkor miért nem öntöttem szavakba? Papinak, anyámnak, de még magamnak se? Nemhogy nem voltak információim, de még csak nem is sejtettem, hogy baj van a nagyapámmal, és egyáltalán nem abban a tudatban mentem hozzá látogatóba, hogy akkor fogunk utoljára találkozni. Csupán valami rejtélyes tudás birtokában voltam. Semmit sem értettem belőle, de nagyon kényelmetlenül éreztem miatta magam, mintha valamiképpen hozzájárultam volna Papi halálához. Mintha kapcsolatban álltam volna azokkal a szörnyű erőkkel, amelyek az életét követelték, és ettől elképzelhetetlenül bűnösnek éreztem magam.

Kezdtem azt hinni, hogy valami nagyon nincs velem rendben. Korábban nem találkoztam senkivel, aki előre megérezte volna valakinek a halálát, és most, hogy ez velem történt meg, még csak nem is kapiskáltam, mi ez. Annyit értettem csupán, hogy szörnyű ez a tudás. Meggyőződésemmé vált, hogy nem vagyok normális, hogy el vagyok átkozva.

Egy héttel később volt egy álmom.

Álmomban felnőtt voltam, színésznő. Ausztráliában éltem. Hosszú, tarka, 19. századi ruhát viseltem, és gyönyörűnek éreztem magam. Aztán hirtelen megrázó aggodalmat kezdtem érezni a családom iránt – mármint a való életbeli családom iránt. Álmomban azt éreztem, hogy összeszorul a mellkasom, és a földre rogyok. Tisztában voltam vele, hogy haldoklom.

És mégse ébredtem föl, az álom folytatódott. Úgy éreztem, elhagyom a fizikai testemet, és szabadon lebegő tudattá válok, amely képes megfigyelni mindent, ami körülöttem van. Láttam, hogy a szobában, ahol összeestem, a testem mellett összegyűlt a családom, és mindenki sír. Annyira elszomorított, hogy ilyen fájdalmat látok rajtuk, hogy megpróbáltam odakiáltani nekik: „Ne búsuljatok, élek! Nincs halál!”, mondtam. De hasztalan, mert már nem volt hangom, úgyhogy nem hallottak engem. Aztán kezdtem távolodni tőlük, mint egy héliummal töltött lufi, amelynek elengedik a madzagját. Fölébük emelkedtem a magasba, bele a sötétségbe, a sűrű, nyugalmas sötétségbe, ahol körben csillagok tündököltek. Erőteljes nyugalom és elégedettség szállt meg.

És abban a pillanatban hihetetlen látvány tárult elém.

Papit pillantottam meg.

Ott volt az űrben, épp előttem, jóllehet nem a fizikai valójában, inkább lélekként – egy szellem állt előttem, amely azonban gyönyörűségesen, tagadhatatlanul és teljes egészében az ő lelke volt. A tudatom azonnal fölismerte az ő tudatát. Fénypont volt, mint egy ragyogó csillag a sötét, éjszakai égen, ám ez a fény erős volt, mágnesként vonzott magához, és szeretettel töltött el. Mintha a maga valójában láttam volna Papit. Nem a földi teste, hanem ez a nagyobb, belső fény volt az ő igazi valója. A lelki energiáját láttam. Megértettem, hogy Papi biztonságban van, egy csodálatos, szeretettel teli helyen. Megértettem, hogy hazaérkezett, és abban a pillanatban azt is megértettem, hogy mindannyian arról a helyről származunk, és mindannyian oda tartozunk. Visszatért arra a helyre, ahonnan érkezett.

Amint felfogtam, hogy ez Papi volt, és bizonyos módon még mindig él, már nem is voltam olyan szomorú. Nagy szeretet töltött el, vigaszt kaptam, és a felismerés pillanatában nagy boldogság lett rajtam úrrá. És mielőtt végképp Papival tartottam volna, éreztem, hogy valami körbezár, és visszahúz.

Aztán fölébredtem.

Felültem az ágyamban. Az arcom nedves volt. Sírtam. De nem voltam szomorú. Örömkönnyek áztattak. Azért sírtam, mert láttam Papit.

Sokáig feküdtem még az ágyban, és csak sírtam. Kiderült számomra, hogy a halál nem jelenti a szerettünk elvesztését. Tudtam, hogy Papi továbbra is ott van az életemben. Nagyon hálás voltam ezért az álomért.

Csak több évvel később szereztem annyi tapasztalatot, hogy megértsem, mit is jelent az életemben Papi eltávozása és a körülötte zajló események.

Azon a nyári délutánon azt éreztem meg a medencében, hogy Papi lelke útnak indult egy másik helyre. Mivel annyira szerettem, és mert olyan erősen kötődtem hozzá, a lelkem megérezte, hogy a lelke készül útra kelni. És ez az érzékelés egyáltalán nem átok. Lehetővé tette számomra, hogy azt az utolsó, varázslatos délutánt együtt töltsem Papival. Ha ez nem ajándék, akkor mi lenne az?

Na és az álom?

Az álom egy dologról győzött meg. Arról, hogy Papi nem távozott el. Csak valahol máshol tartózkodik. Na de hol? Pontosan hol van?

Tizenegy évesen erre nem tudtam válaszolni. Idővel azonban rájöttem, hogy Papi a túlvilágon van.

Hogy mit értek túlvilágon?

Egyszerű párhuzammal tudom megmagyarázni. Próbáljuk úgy felfogni a testünket, mintha egy kocsi lenne. Eleinte új, aztán egyre régebbi, és végül egészen régi. Mi történik a kocsikkal, amikor egészen öregek lesznek? Kiselejtezik őket.

Minket, embereket azonban nem selejteznek le a kocsikkal együtt. Mi továbbmegyünk. Folytatjuk az utunkat. Az ember hatalmasabb a kocsinál, és soha nem a kocsi határozza meg. Az határoz meg bennünket, amit magunkkal viszünk, amikor kiszállunk a kocsiból. Túléljük a kocsit.

Minden tapasztalatom azt mondja, hogy túléljük a testünket. Mi továbbmegyünk. Folytatjuk az utunkat. Az határoz meg bennünket, amit magunkkal viszünk, amikor elhagyjuk a testünket: az örömeink, az álmaink, a szeretetünk, a tudatunk.

Az ember nem test lélekkel.

Az ember lélek testtel.

A lelkünk örök. A tudatunk örök. A minket éltető energia örök. A túlvilág az a hely, ahova a lelkünk kerül, amikor a testünk bevégzi.

Ez persze számtalan kérdést vet föl. A túlvilág vajon egy hely? Szféra? Birodalom? Anyagi vagy spirituális? Következő állomás vagy végállomás? Hogy néz ki? Milyennek érezzük? Vajon tele van aranyfelhőkkel és igazgyöngy kapukkal? Vajon vannak angyalok? És ott van az Isten? A túlvilág maga a mennyország?

Csak lassan értettem meg, mi is a túlvilág, és ma is biztosra veszem, hogy csak töredékét tudom annak, amit tudni lehet róla. Ahhoz azonban, hogy vigaszt nyerjünk belőle, nem kell teljes egészében látnunk vagy értenünk a túlvilágot. Valójában nagyon sokan ma is úgy hiszik, hogy elhunyt szeretteink továbbra is velünk vannak – lélekben, a szívünkben, és emlékeink révén fel tudjuk idézni őket. És ez a hit végtelenül tápláló.

Annak valósága azonban, hogy mi történik, amikor szeretteink eltávoznak, mérhetetlenül vigasztalóbb, mint azt a legtöbb ember felfogja, ugyanis az eltávozott lelkek lényegesen közelebb vannak hozzánk, mint gondolnánk.

Íme az első két igazság, amelyet az adottságom révén tudtam meg:

1) A lelkünk örök, és oda tér vissza, amit túlvilágnak nevezünk, illetve

2) A túlvilág valójában nagyon közel van hozzánk.

Hogy mennyire közel? Tegyünk egy kísérletet! Fogjunk egy közönséges papírlapot! Tartsuk magunk elé ezt a lapot, mintha olvasnánk róla. Vegyük észre, hogyan válik éles határrá ez a lap, és osztja meg a teret, amelynek része. Bármilyen egyszerű és vékony is, csupán néhány összekapcsolt rost, mégis vitathatatlan határ. És határként megannyi molekulát, atomot és szubatomi részecskét választ el egymástól. Amikor magunk elé tartjuk, több milliárd egyéb dologgal együtt mi ott vagyunk a papír egyik oldalán, más több milliárd dolog pedig – székek és ablakok, kocsik és emberek, parkok, hegyek és óceánok – ott van a másik oldalán.

Mégis, a papír egyik oldaláról könnyedén átlátunk a másik oldalra, hallunk onnan dolgokat, van hozzáférésünk – valójában pár ujjunk, amellyel a lapot tartjuk, már ott is van. Meglehet, a két oldal el van egymástól választva, a kettő mégis ugyanaz. A papír másik oldala ott van.

Amikor ebben a könyvben a „túlvilág” kifejezéssel találkozunk, mindig jusson eszünkbe a papírlap. Kérdezzük meg magunktól: Mi van akkor, ha a földi és az azt követő életünk közötti határ épp olyan vékony és átjárható, mint egy papírlap?

Mi van, ha a túlvilág valójában itt van?

2

A lány a zöldségesnél

JÓVAL A MEDENCÉS TÖRTÉNET ELŐTT is furcsa kisgyerek voltam.

Hiperaktív voltam, és csapongó. Hétköznapi dolgokra is egészen szélsőségesen reagáltam. „Amikor Laura boldog, olyan boldog, amilyennek én még nem láttam gyermeket”, írta anyám a babakönyvembe egyéves koromban. „De amikor szomorú, nincs nála szomorúbb gyermek.”

Sok izgő-mozgó és energikus gyermek van, bennem azonban belül volt egy motor, amely állandóan zakatolt, és sehogyan sem tudtam leállítani magamban. Amikor oviba kerültem, az első héten felhívták anyámat.

– Előbb a jó hírt mondom – kezdte a dajka. – Sikerült elállítanunk a vérzést.

Ugyanis a játszótéren beleszaladtam egy létrába, és felhasadt a homlokom. Anyám elvitt orvoshoz, aki hét öltéssel varrta össze a sebet.

Egy héttel később hatalmas hisztit csaptam a szobámban, mert a nővéremet meghívták a szomszédaink pancsolni a medencébe, engem pedig nem. Feldöntöttem az emeletes ágyunk nehéz, falétráját, amely ezúttal a tarkómra esett. Anyám elvitt az orvoshoz, aki az újabb sebet újabb három öltéssel varrta össze, és közben egy csomó kellemetlen kérdést szegezett anyámnak.

Kicsi voltam, kisebb a kortársaimnál és vékonyka, fürtös szöszke hajú baba, mégis félelmetes tudtam lenni. Anyámnak egyik kezével vagy a lábával le kellett fognia, hogy fel tudjon öltöztetni. Ha egy pillanatra is elengedett, azonnal elillantam. Folyton nekimentem dolgoknak – ajtónak, falnak, postaládának, parkoló kocsiknak. Ha az anyám egyetlen pillanatra levette rólam a szemét, a következő pillanatban már csattanás vagy puffanás hallatszott. Előbb megölelt, megvigasztalt, de aztán kiszakadt belőle:

– Laura Lynne megint falnak ment.

Ha megsértődtem a nővéremre, Christine-re, talpra ugrottam, leszegtem a fejem, és úgy ugrottam neki, mint egy kis bika. Vagy beleütköztem, és fellöktem, vagy elugrott az utamból, és akkor én tanyáztam el.

– Nyomás a szobádba – mondta ilyenkor anyám –, és addig ki ne gyere, amíg nem vagy képes emberi módon viselkedni.

A legszörnyűbb büntetés azonban az volt, ha nyugodtan kellett ülnöm.

Amikor valami nagy disznóságot követtem el, anyám arra ítélt, hogy mozdulatlanul üljek egy széken. Nem egy órán át, még csak tíz percig se – anyám annál sokkal jobban tudta, mit csinál. Az volt a büntetésem, hogy egy percig nyugodtan kellett ülnöm.

És még az az egy perc is túl sok volt nekem. Sose bírtam ki.

Mint szilárd és stabil fizikai lényekre gondolunk magunkra, pedig nem azok vagyunk.

Mint a világon minden más, mi is az energiától állandóan rezgő, folytonos mozgásban lévő atomokból és molekulákból állunk. Ezek az atomok és molekulák eltérő intenzitással rezegnek. Egy masszív szék láttán egyáltalán nincs az az érzésünk, hogy az atomjai és molekulái folytonos mozgásban vannak. Pedig megállás nélkül mozognak. Minden anyagot, minden teremtményt, minden életet ez a rezgő mozgás határoz meg. Korántsem vagyunk olyan stabilak, mint hisszük. Lényegében energia vagyunk. Azt hiszem, az én rezgő mozgásaim talán kissé intenzívebbek voltak a legtöbb gyermekénél.

Ettől eltekintve azonban teljesen normálisan telt a gyermekkorom. Long Islanden nőttem föl, egy kedves, zöld, középosztály lakta negyedben. Apám első generációs magyar bevándorló volt, egy középiskolában franciát tanított, anyám pedig, akinek a szülei Németországból származtak, középiskolai angoltanár volt, de egy időre otthon maradt a három gyerekkel.

Nem voltunk szegények, de meg kellett fogni a pénzt. Sokszor várnom kellett, hogy fodrászhoz mehessek, és azokat a ruhákat hordtam, amelyek a nővéremről rám maradtak. Anyám annak szentelte magát, hogy a lehető legboldogabb legyen a gyermekkorunk. Ha nem vehetett nekünk új játékokat, maga készített nekünk csodaszép kisautókat, vonatokat, és egész falvakat festett kartonból. A barna tízórais zacskókra mindennap maga rajzolt kis jeleneteket vagy figurákat. Ünnepekkor és születésnapokra az egész házat feldíszítette, és egy alkalommal csinos főkötőket készített Christine bulijára a népes gyerekseregnek. Távol tartott minket a tévétől, és arra nevelt minket, hogy legyünk kreatívak. Christine-nel rajzoltunk és festettünk, és saját kis galériát nyitottunk (ahol tíz centért árultuk a mesterműveinket). Anyám varázslatos gyermekkort biztosított nekünk.

És tagadhatatlan, hogy még így is nehéz, különc gyermek voltam.

Hatéves voltam, amikor anyám egyszer elvitt a zöldségeshez. Sorban állás közben egyszerre megrohantak az érzelmek. Zokogni szerettem volna. Mintha parton állnék, amikor lecsap rám egy hatalmas érzelmi hullám, és felborít – ilyen erős és nyugtalanító érzés volt. Ott álltam, kibírhatatlanul szomorúan és zavarodottan. Anyámnak egy szót se szóltam. Aztán a pénztárosra terelődött a figyelmem.

Fiatal volt, a húszas évei elején járhatott, és semmi különös nem látszott rajta. Nem ráncolta a homlokát, nem sírt. Úgy tűnt, unatkozik. De tudtam, hogy nem unatkozik. Tudtam, hogy miatta éreztem azt a rettenetes szomorúságot.

Nem volt kétséges számomra, hogy a pénztáros szomorúsága itatott át. Nem tudtam, mindez mit jelent, vagy miért történik ez az egész. Azt sem tudtam, hogy ez különös dolog-e vagy teljesen normális. Csak azt tudtam, hogy szomorúságot érzek, ami kellemetlen és zavaró számomra, és amelyet sehogy se tudok megállítani.

Számtalan ilyen élményem volt. Olykor az utcán jártamban, ahogy elmentem idegenek mellett, nagy erejű düh vagy szorongás csapott meg. Máskor a barátaim, osztálytársaim érzései ragadtak rám. Az esetek döntő többségében ezek az érzések nehéz vagy boldogtalan érzetek voltak. De boldog érzeteket is tudtam érezni.

Amikor csak olyasvalaki közelében voltam, akit különös boldogság töltött el, az rám is pozitívan hatott. És mintha nem csupán átvettem volna az érzéseket, de útközben még fel is erősödtek volna. Olykor nyers, féktelen örömet éreztem olyan pillanatokban, amikor pedig kevésbé feldobott reakció lett volna helyénvaló. Egyszerű, boldog pillanatoktól – ha barátokkal fagyiztunk, együtt úsztunk egy szép nyári napon, vagy csak üldögéltem mosolygó édesanyámmal – képes voltam euforikus állapotba kerülni, és szárnyalt a lelkem.

Ma már nyugton tudok maradni az ilyen áldott pillanatokban, de most is megvan a hajlamom a túlzott reakciókra. Olykor elég meghallanom egy dalt, elolvasnom egy verset, meglátnom egy festményt, vagy csak beleharapnom valami nagyon finomba, és máris kirobbanó öröm és jó érzés áraszt el. Mintha ezekben az egészen egyszerű pillanatokban érezném át a leginkább a világhoz való kötődésemet.

Gyermekkoromban ez úgy nézett ki, hogy a kitörő öröm és a mély depresszió között ingáztam, attól függően, kinek a közelében voltam épp. A mélyrepüléseket egekig szökő boldogság követte, aztán újabb zuhanás jött a hangulatom hullámvasútján. Egy idő után már vártam ezeket a vad érzelmi kilengéseket, majd megtanultam kivárni a végüket, amikor visszanyertem az egyensúlyomat.

Amikor rájöttem, hogy magamba szívom a mások érzéseit, azzal nagy lépést tettem afelé, hogy megértsem, miért is vagyok érzelmileg annyira labilis. De még évek teltek el, mire rájöttem, hogy ez a különös képességem tulajdonképpen nem is olyan különös, és úgy hívják: empátia.

Az empátia azt a képességünket fejezi ki, hogy megértjük mások érzéseit, és osztozunk bennük. Két agykutató, Giacomo Rizzolatti és Marco Iacoboni mellett más úttörő jelentőségű tudományos kísérletek is igazolták, hogy egyes állatok és szinte minden ember agyában jelen vannak úgynevezett tükörneuronok. A tükörneuronok az egyes tevékenységek elvégzésekor és észlelésekor egyaránt kisülnek. Miként ezt Iacboni magyarázta: „Ha valaki azt látja, hogy rossz érzések fojtogatnak, a tükörneuronok az ő agyában szimulálják az én rossz érzéseimet. A másik ember azért tudja, hogy mit érzek, mert szó szerint ő is ugyanazt érzi, mint én.”

Az empátia az egyik módja annak, hogy mint emberi lények szorosan kötődjünk egymáshoz. Azért örülünk, amikor győz a kedvenc csapatunk, mert bár mi magunk nem játsszuk a játékot, de a játékosok áradó örömében boldogan osztozunk. Ezért érzünk késztetést arra, hogy pénzt adományozzunk olyan embertársainknak, akiket a világ másik végében ért valamilyen tragédia. Ugyanis képesek vagyunk beleélni magunkat akár vadidegenek sanyarú sorsába is.

Vagyis az emberek értelmes és lényegbevágó módon kötődnek egymáshoz. Valós, élő ösvények húzódnak közöttünk.

Ezeket az ösvényeket eleinte mint szomorúságot és boldogságot éreztem. Később megláttam azokat a fénykötelékeket is, amelyek összekötnek bennünket. Hogy mindannyian össze vagyunk kötve egymással, azt ott, a zöldségesnél kezdtem megérteni, és minden egyes későbbi tapasztalatommal mélyült bennem a közöttünk lévő fény megértése.