Borítószöveg

Sophie Brinkman, ápolónő és gyermekét egyedül nevelő anya nyugodt életet él Stockholm egyik elővárosában, amikor megismerkedik Hector Guzman könyvkiadóval. A sármos Guzman azonban sötét titkot őriz, és korántsem az, akinek kiadja magát. A vonzó fiatalasszony hamarosan két rivalizáló banda és egy furcsa nyomozócsoport gyilkos összecsapásai közepette találja magát.

Guzman kómában fekszik, miközben alvilági birodalmát felszámolják. Sophie olyan játszmába keveredik, ahol az árulás és a gátlástalan erőszak uralkodik. A túlélésért küzdve kénytelen előhívni sötétebbik énjét eközben a rendőrség nyomoz a Rigó vendéglőben lezajlott véres incidens ügyében, és minél több titok kerül napvilágra, annál inkább egyértelmű, hogy a kulcs a rejtélyhez, maga Sophie.

Alexander Söderberg svéd író bűnügyi sorozata nemcsak hazájában, de közel 30 országban kiemelkedő sikert aratott.

– részlet –

© Alexander Söderberg, 2014
Published by agreement with Salomonsson Agency
Hungarian translation © Tótfalusi István, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Den andre sonen
Norstedts, Stockholm, 2014

Borítófotó © Europress/Getty Images

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Gimes Katalin
Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor
Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 433 072 1

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Előszó

Az autó robogott. Erősen himbálózott, hol fékezett, hol gyorsított. Sophie hallása eltompult, majdnem süket volt, mintha víz alatt lenne. Kék, kemény és hideg fény villogott a belső térben, és a mentő szirénája, amely az éjszakába hasított, sűrűnek és távolinak hangzott.

Hordágyon feküdt, erősen hozzászíjazva; ringásokat és rázkódásokat érzett.

Látta Jenset, és ez megnyugtatta. A férfi előtte ült, föléje hatolt, igyekezett megnyugtatni őt. De ő nem hitt neki. Mert Jens arckifejezése épp az ellenkezőjét sugározta: aggodalmat és nyugtalanságot.

Elsuttogta a nevet, azét, aki meg akarta ölni őt, kétszer is elsuttogta neki. Az illető megforgatta benne a kést, először beledöfte mélyre, amennyire csak tudta, aztán forgatta jobbra és balra, beljebb és kijjebb, hogy a lehető legsúlyosabb roncsolást idézze elő, hogy meggyilkolja őt.

Újra említette a nevet Jensnek, az pedig nyugtatni próbálta.

Mellette ült a mentőorvos, szorgosan és intenzíven dolgozott valamivel a sebén.

Sophie most végignézett magán, sikerült a fejét kissé felemelnie, és azt látta, hogy a sárga filctakaró, amelybe bele van burkolva, csupa vér.

Csípős hűvösség vette körül, rosszullét fogta el, súlyos testi gyengeség, amely mintha a torkából és a kocsi belső teréből áradt volna belé. Aztán szédülésfélét érzett, mintha fejjel lefelé lógna, mintha súlytalanná vált volna, egy másféle érzés, mintha kiborulni készülne, kizuhanni valahová és elveszni a semmiben. Képtelen volt megtartani magát, a hideg egyre erősebb lett, átjárta az egész szervezetét, rázkódni kezdett egyre hevesebben, tetőtől talpig, képtelen volt úrrá lenni rajta. A mentős felette állt, és teste súlyával igyekezett rászorítani őt a hordágyára, hogy a rázkódását csökkentse. Sophie a férfi szemébe nézett, és riadalmat látott benne. Akkor megértette, hogy mi vár rá, mire számíthat. Hallotta saját hangját, hogy ismételten kimondja: Nem! Vagyis ez nem végződhet így! Nem!, vagyis a Jóisten nem akarhatja ezt… Ő pedig egyre közelebb került a halálhoz…

Első rész

1.
Franciaország: Biarritz

Aránylag magas volt, és erős testalkatú, de az ilyen megjelenés nem szokatlan azok között, akik a napjaikat a szabad ég alatt töltik. Finom árkok és ráncok a bőrön és a szemből visszaverődő bőséges napfény – egészség és természetes életöröm.

Véget ért a munkanap, és Eduardo García a hajó elejéről az oldala mentén hátrament a tatra. Oda volt kikötve egy nyitott motorcsónak. Beléereszkedett, széldzsekit öltött, és rávette a mentőmellényt. Január volt, a nappali hőmérséklet tíz fok körül járt, de a tenger felől kemény és csípős hideg áradt.

Elkanyarodott a hajótól, és nagy sebességgel szelte a görgő hullámokat a szárazföld irányában, Biarritz felé.

Nyugodt életet élt Eduardo García. Olyan életet, amit maga választott.

Valódi neve azonban Eduardo Guzmán volt, de ezt már ősidők óta feladta. A barátnőjével, Angelával tizenéves korában elhagyta Spanyolországot és benne Marbellát. Franciaországba mentek, Biarritzban szörföltek, aztán megkedvelték a helyet, letelepedtek. Új élet új néven, új hazában.

Száz évvel később már volt két gyerekük és mindegyiküknek a maga munkája. Ő tengerbiológusként dolgozott, a felesége egy ügyvéd asszisztense volt a város egyik kisebb jogi irodájában. A család életében egyetlen változás történt: egy nap, fél évvel korábban bekopogott Haszani, egy nyurga egyiptomi fiatalember, akit Eduardo apja, Adalberto Guzmán küldött hozzájuk. Akkoriban Stockholmban komolyra fordultak a dolgok. Eduardo bátyját, Hector Guzmánt elütötte egy autó, nyilván egy rivális banda megbízásából.

Ahogy közeledett a parthoz, a mólón már látta két kisfiát, és mellettük állt Haszani is. Furcsa volt a kép, a langaléta egyiptomi az elmaradhatatlan zakójában és a vidám gyerekek hátukon az iskolatáskával.

Eduardo széles mozdulatokkal integetett, a fiúk lelkesen integettek vissza. Haszani ugyancsak, de visszafogottabban, mint aki tudja, hogy az apa integetése nem neki szól, de azért udvariatlannak sem akart mutatkozni. Ilyen volt Haszani.

Eduardo a csónakkikötőből elindult a fiúkkal fel a városba. Kézen fogva járták az utcákat a turistanegyeden át. Így tettek mindennap, ez volt a rutin. Az iskola után találkozott a srácokkal, beültek valahová enni-inni valamit, aztán bevásároltak, és mentek haza, ahol Angela nekilátott vacsorát készíteni. Haszani az egész úton néhány lépésnyi távolságból követte őket, kissé lihegve.

A fiúk a Lord Nelsont javasolták, ahol egy nagy akváriumban halakat és rákokat lehetett látni. Eduardo nemet intett. Ki akart ülni egy kávézó elé egy kis térre, jóllehet még az évszakhoz képest is kissé hűvös volt az idő. Sokan jártak fel és alá, az apa két fiával együtt leült a bejárat előtti asztalok egyikéhez, Haszani pedig kettővel odébb.

Eduardo intett a pincérnek, hogy a szokásosat kéri, két narancslevet meg egy kávét, közben a nadrágzsebében megszólalt a telefonja.

– Igen?

Angela hívta, közölte, hogy csak később ér haza, viszont a lakás értékbecslője rövidesen megérkezik hozzájuk, ezért ő, Eduardo siessen haza, hogy beengedhesse.

Már megállapodtak, hogy nagyobb lakást keresnek, ezért tudni szerették volna a lakásuk értékét, hogy annak alapján tárgyalhassanak valami cseréről. Maga Eduardo kívánta a cserét, de most úgy érezte, hogy szívesen üldögélne még a téren a kávézó előtt.

– Oké – felelte, és kikapcsolta a telefont. Odaintette magához Haszanit.

– Menj haza a fiúkkal, aztán ha jön a becsüs, engedd be, nemsokára én is utánatok megyek.

A fiúk hevesen tiltakoztak, de apjuk nem engedett. Mindig Haszani közelében kellett lenniük, ehhez ragaszkodott. Bár semmilyen nyilvánvaló veszély nem fenyegette őket, az egyiptomit fontos biztosítéknak tekintette.

A gyerekek végül elindultak Haszanival, és ahogy elballagtak a térről, Eduardo követte őket a szemével; a testtartásukon látta, hogy neheztelnek rá a méltatlan bánásmód miatt. Mosolygott, látva, hogy hamarosan elfeledkeznek sérelmükről, és fogócskázni kezdenek egymással.

Jött a pincér a két flaskával és a kávéval, és a két fiú után nézett.

– Visszavigyem a két narancslevet? – kérdezte.

Eduardo a fejét rázta.

– Nem, elviszem utánuk – mondta, majd az újságra mutatott, amelyet a pincér a hóna alatt hozott összesodorva. – Azt viszont megnézném.

Amíg a kávéját kihörpölte, Eduardo átfutotta az újságot. A főbb hírek kevéssé érdekelték, hátralapozott a sportoldalakra, és a futballhírekbe mélyedt.

Kerékpár érkezett a térre. Sokváltós bicikli, a jellegzetes finom, kattogó zajjal a kerékagy felől. Eduardo felpillantott az újságjából. A kerékpáros a kávézó előtti asztalok egyikénél állt meg, apró termetű férfi, hátán egy hátizsákkal. Nem messze Eduardótól leült egy szabad székre, és bólintott, ahogy a tekintetük találkozott. Sápadt arc, kurtára nyírt haj, furcsa szempár… Eduardo visszamosolygott, és olvasta tovább az újságot. Megtalálta a nemzetközi rovatban a spanyol első liga tabelláját, és bosszankodott Malaga gyenge szereplése miatt. Hiába tündökölt a Real meg a Barcelona, neki csak az ő Malagája számított.

Gyenge szél söpört végig a terecskén, belekapott az újságba, visszahajtotta az első oldalakat, és finoman lebegtette őket. Eközben a kerékpár kattogása távolodott a térről. Eduardo felnézett, és mielőtt tekintete visszatért volna az újsághoz, még látta a távozó biciklistát.

És ahogy olvasott, egy emlékkép tolakodott be a tudatában. A biciklistáé. És ez a kép azt mondta, hogy valami nincs rendjén, valami hiányzik. Felpillantott, és a kerékpár már nem volt sehol. Pillantása az asztalra esett, ahová az imént leült. Az emlékképen a kerékpáros nagyobbnak tűnt, mint ahogy távozásakor látta. Itt felejtett valamit? Kabátot? Nem, valami mást. Az emlékképet vizsgálgatta újra… Igen, a hátizsák!

Előrehajolt… a hátizsák ott hevert a szék alatt. Fekete volt, és olyan mozdulatlan, amennyire a hátizsákok általában lenni szoktak. De ebben mintha élet volna. Eduardo látni vélt valamit, ami láthatatlan, de rövidesen mozgásba hozza a hátizsákot.

És így is történt.

Egy érzés talán gyorsabban mozog a fénynél. Ezért volt képes Eduardo még egy nanoszekundumig hálát érezni. Kurta, de forró és intenzív hálát, hogy Isten keze két imádott fiát elvezérelte ebből a reménytelen helyzetből, amely e pillanatban már megragadta őt, és egész létét darabokra szaggatta szét.

A kemény és intenzív robbanástól minden gőzzé vált a közelben, a kávé és a narancslé, még az ő nyála, könnye, vére és minden testnedve is.

Minden, ami addig Eduardo Guzmán volt, a végtelen semmiben enyészett el.

2.
Stockholm

Hosszú jégcsapok lógtak az ereszekről. Hideg volt, de hó szinte semmi. Felemás volt a tél ebben az évben.

Sophie sétált, és Albert mellette haladt a kerekes székében, lassú karhúzások révén tartva vele a lépést. A korai reggelen nem sokat beszéltek. Anyja könnyedén a vállán nyugtatta a kezét. A szeme sarkából nézve még mindig kisfiúnak láthatta őt, pedig Albert már nem volt az. Nemsokára tizenhét lesz. Tizenéves, aki gondozza a külsejét, sportol, és minden tőle telhetőt megtesz, hogy olyan normális életet éljen, amilyet a gerincsérülésével csak élni lehet.

Az élete nagyon megváltozott, amikor egy autó úgy fél éve elütötte, a barátok megritkultak, de Anna maradt. Sophie látta, hogy igazán szeretik egymást. Ez elég volt neki, bőven elég. Volt még valami más is ebben. Szomorúság, amit a fiú nem tudott kezelni, amit az anyja sem tudott kezelni, és amiről nem tudtak beszélni egymással.

A Műszaki Főiskola metrólejáratánál átölelték egymást.

– Puszi, drágám, este otthon találkozunk.

Albert kamaszos mosollyal válaszolt, aztán a lifthez gördült, amely leviszi a peronra.

Nagy volt már, és Sophie ennek nem örült. Azt szerette volna, ha örökre kisfiú marad, mert akkor ő anya maradhatna, nem fenyegetné a magány. Búbánatos érzés volt, de kissé felemelő is.

Sophie várt, amíg Albert vonata már biztosan elindult. Akkor leereszkedett a mozgólépcsőn, és felszállt a következőre.

A metró robogott a föld alatt. Sophie kibámult a semmibe.

Megszokott léte mintha eltűnt volna. De olykor belekényszerítette magát ebbe a szférába. A megszokottba. Mintha alibit akart volna szerezni. Csak alkalmilag, többnyire vacsoraidőben, amikor az átlagemberek berúgnak, az átlagos férfiak tolakodók lesznek, figyelmet akarnak kelteni átlagos vagy szokatlan módon, talán helyeslésre vágynak, vagy csupán szeretetre. Sophie sosem tudta eldönteni, melyikre.

Az Östermalm térnél kiszállt, bolyongott egy ideig a Stureplan környéki kisebb utcákon, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy senki sem követi. Akkor visszatért a főútvonalra, és leintett egy taxit.

A hátsó ülésre ült, és egy belvárosi címet mondott a taxisnak. Amikor beértek a Sergel tér körforgalmába, előrehajolt.

– Várjon csak, meggondoltam magam. Körbehajtana kétszer itt, a rondellán, és aztán letérne a Svea útra Frascati irányába?

Sophie megfordult, és kilesett a hátsó ablakon. Nem sok értelmét látta, de ez is egyike volt a számos biztonsági előírásnak, amelyet Leszek rákényszerített. Sose becsülje alá a veszélyt, hajtogatta állandóan. Az első kör után már egyetlen autó sem követte őket, és ő sem számított rá.

Most már hátradőlt. Odakinn a forgalom, autók, emberek és az ő tükörképe a kocsiablakban. Valami rosszallást vélt felfedezni a saját arckifejezésében. Mintha arra kellene felkészülnie, hogy visszavágjon holmi sértésért. Pedig szó sincs ilyesmiről. A rosszallás csak annak külső megnyilvánulása, hogy ilyen útjain állandóan rettegéssel és szorongással vegyülő harag kísérte.

A taxi Kräftriketnél állt meg, néhány szép, régi, dísztéglával borított épület mellett, amelyek közül egyik-másik az autóút túloldalán álló egyetemmel volt egybekapcsolva.

Készpénzzel fizette ki a taxit, és belépett az egyik háromemeletes épületbe, amely különféle kisebb vállalatoknak adott otthont. A lépcsőn felment az első emeletre, benyitott egy ajtón, és végigment egy hosszú folyosón, amelyből kétoldalt bútorozatlan irodahelyiségek nyíltak, majd egy üvegfal mögött kisebb konferenciaterem, a fehér táblán valaki hosszú, bonyolult matematikai levezetést hagyott fekete tustollal írva. Egy futó pillantással is látta, hogy ő egy kukkot sem értene belőle.

A folyosó végén benyitott egy ajtón.

– Elnézést a késésért – mondta.

Ernst Lundwall nem felelt, elmélyülten lapozgatott az előtte tornyosuló irathalomban. Kissé távolabb Leszek ült egy magányos széken.

– Helló, Leszek – köszönt neki.

Ő sem viszonozta az üdvözlést. Nem udvariatlanságból, egyszerűen csak hallgatott.

Sophie egy olyan székre ült, amely előtt egy mobiltelefon feküdt az asztalon.

Szeme végigsiklott a két férfin.

Ernst volt Hector jogi és gazdasági mindenese, aki valószínűtlen tökéllyel ismerte és látta át az egész szervezetet. Roppant intelligens és megközelíthetetlen alak, híján minden érdeklődésnek az emberek iránt.

Leszek Smialy Hector apjának, Adalbertónak a testőre volt sok éven át. Most pedig őmellette állt, a védelmező, őrző és felvigyázó bizonytalan keveréke gyanánt.

Szétnézett a teremben. Nagy és magas ablakai a Brunsvik-öbölre néztek. És a berendezés: szép, öreg bútorok, amelyek a stiláris egység hangulatát árasztották. Sophie még sose járt itt, és biztosan sose jön ide megint. Mert ezeket a találkozókat hetente egyszer tartották, de minden alkalommal más helyen, és hogy hol, azt ő is mindannyiszor csak néhány órával előbb tudta meg.

A mobil az asztalon rezegni kezdett. Sophie várt néhány pillanatot, mielőtt felvette és beleszólt.

– Igen!

– Ki van még a szobában? – hallatszott Aron hangja.

– Leszek és Ernst.

– Ki van hangosítva a telefon?

Sophie benyomta a megfelelő gombot a telefonon, és visszatette az asztalra a készüléket. Az még sistergett egy darabig, talán a vételhez nem volt elég a térerő a hegyek közt, Dél-Spanyolországban, ahonnan Aron jelentkezett.

Krákogás, majd megint Aron hangja:

– Hector öccsét, Eduardót tegnap megölték Biarritzban.

A szoba elsötétedett.

Hector öccse… Sophie sosem találkozott vele. Eduardo… tengerbiológus Biarritzban, felesége Angela, és van két fiuk…

– Hogy történt? – kérdezte Leszek.

– Pokolgéppel, egy kávéház előtt.

Mély csönd változatlanul.

– Neki volt szánva? – kérdezte Sophie.

– Abból indulunk ki.

Sophie a két férfira pillantott. Ernst egyáltalán nem reagált, éppolyan semmitmondó arccal és testtartással ült, mint korábban. Leszeken viszont látszott a megdöbbenés, a térdére könyökölve a padló felé hajolt, mintha hirtelen kiment volna belőle a levegő. Sophie tudta, hogy egyedül ő ismerte a szobában ülők közül Eduardót, bár talán ő is alig. Mindenesetre ő küldte hozzá, Eduardo parancsára, Haszanit, hogy vigyázzon a családjára, amikor fél évvel előbb Hectort Stockholmban egy gyalogátkelőn elütötte egy kocsi Hankéék megbízásából. Ezzel dördült el mintegy a startpisztoly az események előtt, melyek során Hector a Danderyd kórházba került, ahol Sophie ápolónő volt, és ahol ők ketten megismerkedtek.

Sophie fölnézett.

– És a fiúk? És a felesége, Angela? – kérdezte.

– Biztonságban vannak. Haszani elköltöztette őket.

– Inezt és a családját is biztosítani kellene.

Inez, Hector húga is már régen messze költözött a fivéreitől. Madridban lakott, férje volt, és két gyereke, egy fiú meg egy lány.

– Gondoskodom róluk – felelte Aron a hangszóróból. Sophie a kezét tördelte.

– Ki tehette? – kérdezte.

Megint recsegett a hangszóró, majd kitisztult a hang.

– Fogalmam sincs.

– Nem lehetett baleset vagy tévedés? – firtatta tovább Sophie.

– Nem.

– De hisz álnéven élt, az egész családja az ő hamis nevével…

– Úgy van – felelte Aron, de nem fűzött megjegyzést hozzá.

– És miért most, miért éppen Eduardót?

– Ki tudja?

Aron most hangot váltott.

– Ernst!

– Igen! – kapta fel a fejét Ernst a papírjaiból.

– Most tegyünk félre mindent, ami nem sürgős. Mi a legégetőbb?

Ernst az orrára igazította a szemüvegét.

– Az, hogy Don Ignacio megint nem bír magával, terjeszkedni akar, nyomakszik, Hectorról faggatózik, személyesen akar beszélni vele.

Sophie hallgatta őket, Ignacio Ramírez, azaz Don Ignacio, ahogy mindenki emlegeti. Drogbáró a kolumbiai Valle del Caucában, régi kereskedelmi partnere volt Alberto Guzmánnak, Hector apjának. A legnagyobb cég, amellyel kapcsolatban álltak.

– És mit mondasz neki? – kérdezte Aron.

– Amit mindig szoktunk – felelte Ernst –, hogy a megegyezésünk így szól, meg a biztonság szempontjai, és hasonlók…

– És elhiszi?

– Dehogy hiszi. Én viszont úgy gondolom, hogy ebben az ügyben már addig feszítettük a húrt, hogy tovább nem lehet.

– Egyéb?

Ernst más papírokat vett elő, és az egyéb dolgokról beszélt. A hamisítást űző iparról, amelyben nekik nagy befektetéseik voltak, a márkás élelmiszerek, ipari és gyógyszerészeti cikkek utánzatairól, valamint azokról a személyekről, akiket a tőzsdei vállalatoknál információkért zsarolnak, drog- és fegyvercsempészetről, a hidegháborúról a csoportjuk és más frakciók között, hogy biztosítaniuk kell a nyereségüket, és megakadályozniuk a többiek előrejutását. Hogy piaci részesedést kell szerezniük, és gazdagodniuk mindenáron. Gyilkossággal, zsarolással. Könyörtelenül le kell csapniuk azokra, akik szembeszállnak velük. Nem kérdezni, hogy helyes-e, vagy sem. Csak száguldani előre, amíg ki nem szakad a biztonsági öv is. És csak ott megállni és megvetni a lábat, szóval így valahogy.

Sophie fél éve kénytelen ilyesmivel foglalkozni, azt tenni, amit Aron parancsol, ezeket az embereket hallgatni, nekik engedelmeskedni. Utazgatni és találkozni Hector üzletfeleivel, akik mind bűnözők, fondorlatos és megbízhatatlan alakok, akiket megvet, A legtöbb közülük felnőtt ember egy gyermek értelmével, kiismerhetetlen, indulataitól vezérelt, végső soron életveszélyes alakok mind. Az ő utazásainak főképp az volt a célja, hogy megnyugtassa a partnereket, azt a hitet keltve, hogy Hector a rejtekhelyéről jó egészségben és sikeresen irányítja birodalmát. De ez színtiszta hazugság volt. A birodalom bajba került. Hector semmit nem irányított a rejtekhelyéről, mert még mindig kómában feküdt, mióta őt és Sophie-t fél éve megtámadták a sztrádán, a malagai repülőtértől Marbelláig, a Hector apjának házáig vezető úton.

Valójában Aron irányította a szervezetet. Meg bizonyos értelemben Ernst, Leszek és ő maga is, mély egyetértésben. Hogy a süllyedő hajót még valameddig a felszínen tartsák. És ő, Sophie azért volt ennek a szervezetnek az arca a külvilág felé, mert egyszerűen senki más nem bizonyult alkalmasnak rá.

Aron és Leszek meglehetősen értelmes volt, de a cselekvés emberei lévén erősen hajlottak az erőszakos megoldásokra. Ernst éles és logikus elméje ellenére egy szociális nyomorék volt, aki képtelen emberekkel bánni. Így maradt a tárgyalás feladata Sophie-ra.

Sophie gyűlölte a helyzetét. Félve feküdt le esténként, és reggel félve ébredt. Nem akarta volna folytatni, de nem volt más választása. Hector kötözte őt a szervezethez, mielőtt a végzetes lövés érte. Sophie veszélyes volt a szervezetre, mert sokat tudott róla. Ezért helyezte őt Aron ebbe a pozícióba, amelyet be kellett töltenie. Amíg velük és nekik dolgozik, addig ő is bűnrészes, társtettes, nem kell félni tőle, irányítható. Mert minden Hectortól függött. Sophie sorsát ő dönti el, így is, hogy kómában fekszik. Hector ragaszkodott Sophie-hoz. Ezt Aron jól tudta. Ha nem lett volna köztük ez a kapcsolat, Aron már régen kivitte volna őt az erdőbe, és golyót röpített volna a fejébe. Efelől Sophie-nak semmi kétsége nem volt.

Most itt ült ebben a kelepcében, és ez így is marad, ameddig Hector magához nem tér. Ha magához tér egyáltalán.

És ha meghal? Akkor minden valószínűség szerint rá is ez a sors vár.

Paradox módon vágyódást érzett Hector iránt. Azon járt az esze, merre járhat kómájában. Képes-e vajon gondolkodni, netán álmodni? Ha igen, akkor ő is biztosan gondol rá, álmodik vele, vágyódik rá. Hector szereti őt, ezt biztosan érezte, de ő nem tudta viszonozni a szerelmét korábban sem. Hectornak annyi oldala volt, és ő nem tudta mindegyiket egyformán szeretni. Egyébként most már az öccse sem él, Eduardo. A Madridban élő nővérét leszámítva minden hozzátartozóját elvesztette.

A nevét hallotta, és gondolataiból visszacsöppent a szoba valós idejébe.

– …Sophie? Vegye át a telefont.

Sophie felemelte az asztalról, a kihangosító funkciót lekapcsolta, és a füléhez tette a mobilt.

– Igen?

– Azt akarom, hogy beszéljen meg találkozót Don Ignacióval.

– Minek?

– Hogy megnyugtassa őket. Tárja eléjük a helyzetünket, persze nem mindenestül.

Hangjában visszafogott sürgetés érződött.

– Szükséges, hogy a mi oldalunkon álljanak, de egyelőre nem tudunk bővíteni. Türelmet kérünk tőlük. Ha kell, ígérjen nagyobb részesedést nekik.

– Ernst ezt már elmondta nekik, nem is egyszer.

– Mondja el még egyszer maga is.

– Mi lenne a különbség?

A szavai ott maradtak a levegőben függve.

– Nagy szükségünk van időre. Az a különbség. És nyugalomra, hogy megbirkózzunk a jelenlegi helyzettel. Ezért nyugtassa meg őket.

– És ki a jelenlegi probléma oka?

– Erre maga is tudja a választ.

Sophie mintha elkeseredést hallott volna ki a hangjából. Aron nagy terhet hordoz, mindent neki kell kézben tartania.

– Persze Ralph Hanke…

– Nem kéne máshová költöznünk, Albertnak meg nekem?

– Nem, szerintem nem.

– Hol találkozom velük?

– Oda kell utaznia. Ernst mindent előkészít.

– Kolumbiába?

– Ha egyszer ott laknak…

Második rész

23.
Stockholm

Egy gazdátlan kutya futkosott föl és alá, idegesen szaglászva az elhantoltak között.

Antonia a Västberga temetőben állt, és a sírkövet nézte, amely alatt Lars Vinge feküdt a szüleivel együtt.

Miért állt ott? Magyarázatot keresett valamire? Vagy hallani akart valamit, egy sugallatot, hangokat odaátról? Ám nem hallott ilyesmit. Csak a délelőtt eseményei kavarogtak a fejében, és nem hagyták nyugton a lelkiismeretét. A káosz a bankban a Svea úton, a lövések, Håkan Zivkovic koponyája, amely felrobbanva összevérezte a falat.

Antonia felsóhajtott.

A gazdátlan kutya előtte futkosott.

Talán azért állt ott, a halottak között, hogy megbéküljön velük?

Nem…

Csak tudni akart valamit, mint a hét többi napján is.

Visszament, beült a kocsijába, és hátramenetbe kapcsolt. A kutya levizelte a Vinge család sírját, aztán eloldalgott.

A munkahelyén Antonia újra átolvasta a nyomozati anyagból a Lars halálával kapcsolatos részt.

Lars Vinge fejbe lőtte magát egy lopott fegyverrel a saját lakásán, miután ugyanott megölte főnökét, Gunilla Strandberget. Erről egy sereg meggyőző szakértői vélemény technikusoktól és törvényszéki orvosoktól. Öngyilkosság és kész.

Mégsem stimmel. Már első átolvasásra is így találta. Sok minden hiányzik innen. Ami mindig ott szokott lenni a nyomozati anyagokban. Hatósági részletek, bürokratikus blabla, hivatkozások és tömérdek adat erről meg arról, ami többnyire senkit sem érdekel. Lars Vinge aktájában viszont nyoma sem volt ilyesminek.

Antonia hátradőlt.

Hol vannak az információk csődről, adósságról, hagyatékról, hozzátartozókról? A legelemibb infó is hiányzik arról, hogy Lars megmaradt tárgyai, ingóságai hol vannak letétben. Hová lett a rendőri törzslapja, szolgálati ténykedésének akár a legcsekélyebb nyomai? Hanyagság? Vagy inkább céltudatos tisztogatás?

Antonia kutatni kezdett a neten. Megtudta, hogy Stockholmban nyolc cég, illetve személy van, aki a hagyatékok sorsával komolyabban foglalkozik. Mindegyiket felhívta, bemutatkozott mint rendőr, közölte Vinge nevét és személyazonossági számát, és megemlítette, hogy sürgős az ügy. Mindegyik azzal állt elő:

– Mennyit fizet érte?

– Egy fityinget sem – felelte Antonia.

•

Karjában infúzióval Miles az ágya fölötti semmitmondó mennyezetet bámulta. Egy ősz orvos jött be kék nadrágban és fehér szandálban, és felolvasta a kórlapjáról:

– Három bordatörése van, agyrázkódása, néhány kisebb sebe és zúzódása.

Folytatta a szokott kérdésekkel: hogy érzi magát, van-e emlékezetkiesése vagy szorongása?

– Jól, nincs, nincs– felelte Miles ilyen sorrendben.

– Adok fájdalomcsillapítót, antidepresszánst, továbbá altatót is, ha gondja van az alvással.

– Mondtam, hogy nem szorongok – ellenkezett a beteg.

– Svédországban vagyunk, itt mindenki szorong – vágta el a vitát az orvos, és átnyújtott egy fiolát a mondott tabletták keverékével. – Amíg patikához nem jut, ezeket szedje.

Miles pörkölt kávé szagát érezte a kávézószobában, amikor visszatért a rendőrőrsre. Töltött a csészéjébe, de a kávé moslék volt, ki is öntötte rögtön.

Antonia lépett be, csészét vett elő a szekrénykéből.

– Állott ez a kávé – jegyezte meg Miles.

– Majd én csinálok frisset – felelte a lány.

A férfi távozni készült.

– Mondd már el, hogy történt az a karambol?

Ez a lány az örök kíváncsiságával!, gondolta Miles bosszúsan.

– Nem igazán tudom. Fogolyszabadítás történt.

A lány megviseltnek látszott, arca merev volt, a szeme égett.

– És te hogy vagy? – kérdezte Miles a maga számára is váratlanul.

– Hogy én hogy vagyok?

Antonia mintha vádat vagy sértést érzett volna a kérdésben.

– Igen, Antonia, hogy érzed magad?

– Én jól, és te?

– Én is rendben vagyok.

A lány a sebhelyeket nézte a férfi arcán.

– És ki az a pasi?

– Miféle pasi?

– Hát az, aki Mexikóból érkezett.

– Sejtelmem sincs róla.

– De az eset mégiscsak jelent valamit?

– Nem feltétlenül. Egy ujjlenyomat alapján leltek rá, amit a Rigóban találtak, de az származhatott egy vendégtől vagy egy pincértől is.

– Egy pincérnek szerveztek nagy szabadítási akciót? – Antonia bosszúsan nevetett.

– Ugyan, manapság az emberek mindenféle bolond akciókba kezdenek. Ez még nem mutat összefüggésre.

Miles vihogott, mint aki büszke arra, hogy így el tud hessenteni egy kérdést.

Antonia szembenézett a vihogásával, a bolondos szemével.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, ahogy mondtam.

– Mit mondtál tulajdonképpen?

– Hogy ez az esemény nem szükségképpen függ össze a Rigó-üggyel.

A lány nem akart kitálalni.

– Hogy nézett ki a pasi? – kérdezte.

– Olyan semmi különös volt.

– Hogy néz ki az, aki semmi különös?

– Mint akárki.

Antonia betöltötte a kávét a szűrőbe.

– Lars Vinge – mondta halkan. A férfi megdermedt.

– Mi van?

– Lars Vinge – ismételte meg a nő. Miles viszolyogva nézett rá.

– Ez rázós ügy, hagyd a fenébe! – suttogta.

– Miért hagyjam?

De Miles már ott se volt.

Ettől, valamint attól, ahogy az előbb elbagatellizálta a kérdést, felforrt az indulat Antoniában, nem tudta türtőztetni magát, utánasietett.

– Öntelt alak vagy, Ingmarsson – mondta –, és hamarosan röhögni fognak rajtad. Ezt, ugye, tudod?

Miles megállt.

– Mondd csak, mit csinálsz te itt?

Ingerült mosoly jelent meg Miles arcán.

– Dolgozom.

– Nem, azt biztosan nem. Könnyen alkalmazkodsz, csereszabatos vagy, azért vagy itt, nem igaz?

Igyekezett a dühét visszafogni.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – morogta Miles.

– Dehogy nincs! Ahol szükség van egy üres szarzsákra, onnan neked telefonálnak. Hogy elvégezd a „munkát”. Azért ültettek ide, hogy ne csinálj semmit. Azt hitted, hogy eszement hülye vagyok? Hogy vagy képes ezt az incidenst ilyen távolságtartással kezelni?

– Te törődsz a te ügyeiddel, én meg az enyéimmel.

Miles indult tovább.

– A tieiddel? Neked csak egy van, és az sem ügy, csak rossz vicc!

– Nehéz magával, Miller kisasszony!

Miles a dolgozószobájában az asztalhoz ült, és már sajnálta, hogy úgy letorkolta Antoniát. Nem szeretett goromba és undok lenni.

Kinézett az ablakon, hogy a tekintetét megpihentesse, az ég kék volt, a felhők fehérek, repülőgépek köröztek fönn, és valahol a légkörön túl a mindenség kezdődött, azon kívül pedig bizonyára a semmi.

A szeme sarkából látta, hogy Antonia megáll az ajtóban.

– Mi a jókat védjük a gonoszoktól – szólt a nő. – A meggyőződésünk szerint. És eközben védjük egymást is. Segítjük egymást, és egyazon cél érdekében dolgozunk. Tudod, hogy miért?

Miles érezte, hogy erre nem kell válaszolnia.

– Mert rendőrök vagyunk, és rengeteg más remek hivatás közül épp ezt az egyet választottuk.

Maga mögé mutatott a hüvelykujjával. – Aki ezen a folyosón dolgozik, már mind meghozta a maga áldozatait ezért a célért. Csak azt nem tudjuk, ki az ördög ez a Miles Ingmarsson.

Letette a csésze friss, forró kávét az asztalra, és elment.

Miles nézegette a csészét, fölvette, ivott belőle. Tökéletes volt.

Kora délután távozott, és egyedül vágott neki a városnak. Fájdalom bujkált a lelkében és a bordáiban. Szembejövő embertársait meghökkentették a sebek és zúzódások az arcán. Három cigarettát szívott el egymás után, az érzéseit magába zárta. Ilyesmire megvolt a képessége, úgy nevelték, hogy a tolakodó érzelmeket mindig visszaszorítsa.

Sanna otthon volt, egyszerűen öltözve, farmerban és trikóban, smink nélkül. Milesnak így is tetszett, de azt is élvezte, amikor úgy ki volt festve, mint egy utcalány. Sanna minden formában tökéletes volt.

– Hát veled mi történt? – kérdezte, megtapogatva a sebhelyeket az arcán.

– Semmi komoly.

– Mi a komoly, ha ez nem? – kérdezte Sanna ijedten, és a tekintetét kutatta.

Miles végigdőlt az ágyon, a lány melléje ült, ő pedig elmesélte a karambolt és a szabadító akciót. Ijedség látszott a lány szemében. Gyöngéden megpaskolta a férfi arcát. A lágy érintésre fölengedett a feszültség Milesban, és felsóhajtott.

Negyedóra múlva a lány eléje penderült, egyik keze a csípőjén. Pózba állt egy szobacicus öltözetében, neccharisnyában és egészen kurta szoknyában. A melle kidagadt a pruszlikból, az ajka vörösebb volt, mint a kommunisták csillaga. Meghajolt, és ruganyos léptekkel az előszoba felé tartott. Leakasztotta bézs kabátját a fogasról, és belebújt.

– Viszlát – intett, és már be is csukódott mögötte a lakás ajtaja.

Miles követte léptei hangját a lépcsőházból, míg el nem haltak. A mennyezetre bámult, a karambol pillanatai futottak végig lelki szemei előtt, érezte a fuldoklás jeges és metsző rémületét.

A halálközeliség élménye értékelhetetlen volt, minden tekintetben visszatetsző.

A konyhai rádióból szép és búbánatos zene csorgott, és ez is fájt neki, azt növelte benne, amit el szeretett volna fojtani.

Fel akart állni az ágyról, de rögtön megsajdultak a bordái. Újabb kísérlet, egy jajkiáltás kíséretében sikerült felállnia. Kitámolygott a konyhába, kikapcsolta a nyavalyás rádiót.

A mosogatónál megtámaszkodott, a kopott medencét nézte. Nehezen és felszínesen lélegzett, a szíve gyorsan, de gyengén vert. Igaza van a doktornak, bizony mindnyájan szorongunk.

Megtalálta a gyógyszeres fiolát. Lenyelte a fájdalomcsillapító tablettákat. Rá az antidepresszánst. Végül az altatókat is.

Átitatta a mesterséges biztonság érzete. Végignyúlt az ágyon, a lélegzete mélyebb és ütemes lett.

Egy telefon csörömpölt hangosan valahol a fáradtság és a kihunyó érzékek falai mögött. A szeme lezárult.

A telefon újra szólt messziről, Miles belemerült a gyógyszerek fekete kábulatába.

A telefon nem hagyta abba.

24.
Stockholm

Sophie kinyitotta a szemét. Sötétben találta magát, valami szövet takarta el az arcát. A padlón feküdt, a csuklói a hátán össze voltak kötözve ragasztószalaggal. Valami a szájában… egy zsebkendő. Ezt sikerült kiköpnie. Fájdalom hasogatott a fejében.

– Albert! – visította.

Egy mobiltelefon jelzett valahol a lakásban.

– Albert!!!

Újra a telefon hangja. Megismerte. Ez Jensé! Rúgkapált, dobálta magát, de a karjait nem tudta mozdítani. Sírt dühében, a hátán csúszott ide-oda a lábai segítségével találomra, míg egy falat nem talált, itt sikerült álló helyzetbe küzdenie magát. Érzékei alapján kitalált az előszobába, a szíjánál fogva sikerült megfognia a kézitáskáját, és rögtön Albert szobája felé indult.

Az ágyánál térdre esett, előrehajolt, de csak a lepedőt érezte.

– Albert! – szólt, noha tudta, hogy rajta kívül senki sincs a szobában.

Elsőnek a telefonját kellett elővennie, mert újra megszólalhat. Összekötött kezeivel kotorászott utána a táskában, megtalálta, óvatosan kiszedte, és a háta mögé helyezte úgy, hogy az ujjaival elérje.

Térdeit maga alá húzva ült az ágyon, hátrakötött kezekkel és vakon. Semmi többet nem tehetett.

Múlt az idő, egy nesz sem hallatszott, Sophie könnyei eleredtek, félt, úgy sejtette, hogy éjszaka van.

Végül megszólalt a telefon.

Vakon is sikerült a megfelelő gombot lenyomnia. Csak zavaros neszeket hallott messziről. Üvöltött, ahogy a torkán kifért.

– Jens, én nem hallak, de rögtön ide kell jönnöd. Össze vagyok kötözve, nem látok. Albertet elrabolták! Siess! De ne bontsd a vonalat!

Jens nem tette le, alig kivehető hangja tartotta a lelket az asszonyban, míg vagy húsz perc múlva nem hallotta a nagy fehér bejárati ajtót kinyílni, és a férfi a lakásba nem lépett.

– Itt vagyok! – kiáltotta.

Jens berohant, először a nyakáról tépte le a ragasztószalagot, hogy a zsákot levéve lásson, és szabadon lélegezhessen, aztán a csuklójáról vágta le a ragadós bilincset.

Sophie rögtön körülnézett a fia szobájában. Megállapíthatta, hogy minden holmija a helyén van, de a kerekes kocsija hiányzik.

– Keressük meg Albertet! – kiáltott, szobáról szobára kezdte a kutatást, lépten-nyomon a falnak támaszkodva. A bódítószer, amelyet a szájába tömött kendőn át szívott be, még nem vesztette el a hatását, nehéz volt az egyensúlyt tartania, a homlokába és a szemébe belehasított a fájdalom. Megszállottan kutatott tovább.

– Itt senki nincs – mondta Jens, aki szorosan követte. – Le kellene ülnöd.

A nappaliban Sophie megállt, és szembefordult vele.

– Miért hívtál? – kérdezte.

Jens megütődve bámult rá.

– Az éjszaka? Miért hívtál az éjszaka?

– Még mindig a mexikói időben vagyok. Nem tudtam elaludni.

– Többször is hívtál?

– Igen, többször is.

– Miért?

– Mi ez a gyanakvás?

– Miért? Mondd meg, Jens!

A férfi megpróbált olvasni a gondolataiban.

– A szabadítás után a barátod, Haszani vitt be a városba. Útközben felhívta valaki, erre neki hirtelen nagyon sürgős lett, se szó, se beszéd, kirakott a kocsiból. Ezt furcsának találtam. Hazajutottam, de nem hagyott nyugton a dolog, ezért kerestelek. De ez nem is fontos, most viszont mondd el te, mi történik itt?

Sophie elmondta, ahogy tudta, az elejétől a végéig.

Hogy amióta elváltak egymástól, ő Aron irányítása alatt dolgozik. Hogy nemrégiben, amikor rájött, hogy Hanke és a kolumbiaiak összefogtak Hector ellen, ő kapcsolatba lépett Hankéval. Teljesen titokban csinálta, sem Aron, sem más nem tudta, hogy mit próbált elérni a müncheniekkel. Hogy e lépése következtében megölték Daphnét és Thierryt. Hogy Leszek kapott egy telefonhívást a kocsiban a szabadítás után, hogy őt kirakta a saját kocsijából, és amikor feljött a lakásába, valaki megtámadta, elkábította, és elrabolta Albertet.

– Hectorral mi van? – kérdezte Jens.

– Hector azóta is kómában fekszik.

– Aron?

– Azóta ő irányít.

– Ez mit jelent?

– Övé a felelősség, hogy a cég működjön.

– És működik?

– Nem.

Jens elgondolkodott a hallottakon.

– Miért nem hozzá fordultál először? Miért Hankéhoz?

– Aron már nem a régi önmaga, ideges, kapkodó, megközelíthetetlen. Ha elmondom neki, amit megtudtam a való helyzetről, holtbiztos, hogy a végsőkig hadakozik és veszít, nemcsak ő, hanem rámegy az egész cég, és mindennek vége.

– És mit tudtál meg?

– Hogy Hankéék meg Ignacio Ramírez közös erővel akarják megkaparintani Hectort és mindent, ami az övé. Meggyilkolták Hector öccsét, Eduardót Biarritzban. Ez volt a kezdet.

– Honnan tudod?

– Elmentem Kolumbiába Ramírezékhez. Rutinlátogatásnak indult, de kiderült, hogy csak hadüzenetet akarnak továbbítani rajtam keresztül Hectorhoz és Aronhoz.

– Hogy szólt az üzenet?

– Hogy tegyük le a fegyvert, és mindent adjunk át Hankénak, magát Hectort is beleértve.

Jens töprengett egy sort.

– És te hazajöttél, és nem szóltál semmit az egészről?

– Vérfürdő lett volna belőle.

Egymás arcát fürkészték. Sophie most nézte meg először Jenset igazán alaposan.

Nem sokat változott, idősebb lett, de ez jót tett neki. Most empátia látszott rajta, szinte sugárzott belőle, hogy felfogja az ő helyzetét, látja a dilemmáját.

– Megbántad? – kérdezte a férfi halkan.

Sophie tudta, hogy Jens nem ítéli el őt, csak egyenes, mint mindig, és ha komolyra fordul a dolog, akkor nem kerülgeti a lényeget.

– Nincs okom megbánni, érted? – felelte.

– Értem, persze. Nem is volt igazi kérdés. Úgy döntöttél, ahogy helyesnek láttad. És helyes is volt, mindennek ellenére. Egyszerűen nem volt alternatíva.

A férfi szavai megnyugtatták Sophie-t.

– És mit remélhettél Hankétól? – kérdezte Jens.

– Időt. Változtatásra, átgondolásra.

– És semmi se lett belőle.

Sophie nem felelt.

– És most mind elpucoltak?

– Nyilván, hiszen Aron ismeri a münchenieket.

– Mert félti a biztonságukat, amióta te fölkerested az ördögöt magát?

Sophie nem akarta félbeszakítani.

– De magával vitte Albertet is túsznak, mert tudja, hogy amíg a kezében van, te semmire sem mersz vállalkozni. Hihető így?

– Igen, hihető – bólintott Sophie.

– Akkor viszont miért nem vitték magukkal, mint Angelát és a gyerekeket, mielőtt te hazaérsz?

Sophie erre nem tudott válaszolni.

– Vagy miért nem végeztek egyszerűen veled?

Sophie elgondolkodott ezen. Igaz lehet. De tévedés is. Most már úgyis mindegy. Csak egy a fontos, hogy Albertet visszaszerezze.

– Láttad azt az alakot, aki Albertet elrabolta és téged elkábított?

– Láttam.

– Ráismertél?

– Nem.

– Biztos vagy benne? Gondolkodj, nem láthattad valaha, valamikor? Hectorral vagy Aronnal vagy velük kapcsolatban?

Sophie keresgélt az emlékezetében, Hector környezetét is végiggondolta, de biztos volt benne, hogy azt az alakot soha életében nem látta. Felmerült előtte viszont egy másik arc.

– Sonya? – mondta hangosan.

Felállt, a telefonba beütött egy számot, és föl-alá járt a szobában a fülére szorított hallgatóval, majd egy női hang jelentkezett.

– Sonya! – kiáltott fel Sophie.

Rövid csönd…

– Sophie? – felelt a hang meglepetten.

– Hol van Albert?

– Nem beszélhetünk, tedd le rögtön, és ne hívj újra!

– Hol van Albert?

– Rögtön leteszem!

– Várj, drága Sonya…

A nő várt, Sophie lihegett.

– Csak azt mondd el, mi történt, hol van Albert. És mit vártok tőlem, mit kell tennem?

– Nem mondhatom el, és nem beszélhetünk többet. – Némi szünet után jóval halkabban hozzátetette. – Esküszöm, hogy semmit sem tudok Albertről. Remélem, hogy semmi bántódás nem érte. És többet ne hívjál.

A beszélgetés ezzel megszakadt. Sophie ott állt Jensnek háttal, a néma telefont bámulva.

– Az a Sonya tud valamit a fiadról? – kérdezte Jens.

– Azt mondta, hogy nem.

– És te hiszel neki?

Sophie Jens felé fordult.

– Igen.

– Akkor tehát ki raboltatta el?

– Hanke.

– Tudod?

– Nem.

– Akkor mi a következő lépés?

– Jelentkezni fognak.

– Miből gondolod?

– Akarnak tőlem valamit. Azért vitték el.

Sophie hangja meggyőzően csengett, bár valójában bizonytalan volt.

– Nem lehetsz ilyen naiv, Sophie – felelte Jens. – Ralph Hankéről van szó. Ő nem az az ember, aki elrabolja Albertet, aztán feladatot tűz ki neked, és ha megoldottad, szépen visszaadja a fiadat.

Sophie Jensre pillantott.

– Ralph Hanke elragad – folytatta Jens –, csak ehhez ért. Tudja jól, hogyan működnek azok, akiknek semmijük sincs. Mindenkit letipor, átformál, és kész… Nézd meg a gyilkosságait. Eduardo? Miért? Daphne és Thierry, szerelmes fiatal pár. Miért? Egyik sem tartozott Hector belső köreihez. Hanke csak demonstrálja, hogy azt tesz és tehet, amit akar. Ez az ő nyelve. Egyébként már akkor eltehetett volna láb alól, amikor nála jártál Münchenben… Alberttel viszont biztosan van valami célja.

– Hectort akarja – felelte Sophie.

– És ha kiszolgáltatnád neki Hectort? Már ha képes lennél rá, amit erősen kétlek. Akkor mi történne?

Sophie hallgatott.

– Akkor tán visszaadná Albertet? Nem, Hanke senkit és semmit nem ad vissza.

Egyenes és kemény kijelentés volt.

– Akkor el kell vennünk tőle Albertet – felelt Sophie.

Jens bólintott.

– Úgy van, csak ezt tehetjük.

– Csak te meg én? – kérdezte Sophie.

– Az bizony nehéz lesz – mondta Jens.

– Tudsz valakit, aki segíthetne?

– Kapásból nem. Hát te?

Sophie törte a fejét.

– Én talán igen. Remélem.

•

Ugyanabban a testhelyzetben ébredt, ahogy elaludt. Hanyatt, az ágytakarón. Sanna nem mutatkozott. Odakint éjszaka volt.

Miles átkutatta a lakást. Nem volt nyoma, hogy a lány hazajött volna. Fölvette a saját telefonját. Öt nem fogadott hívás. Mind Sannától. Három üzenet a hangpostafiókban. Először a lány telefonját hívta. Nem felelt. Aztán lehallgatta az üzeneteket.

Szia, én vagyok, el tudnál jönni értem a klubba? Itt várlak.

Kissé kényszeredett határozottsággal beszélt. Aztán még egy üzenet.

Mindjárt bezár a klub, és én nem mehetek el egyedül. Hívj fel, légyszi.

Most már feltűnő nyugtalanság volt a hangjában. A harmadik üzenet már nem hívás volt, hanem olyan, mintha a lány csak a zsebében kapcsolta volna be a készüléket. Sercegés, aztán Sanna hangja letompítva a zseb szövetétől. A szavakat nem lehetett kivenni, de a hangja könyörgő, mentegetődző volt. Aztán egy férfihang, éles, zaklatott, vádló, sértett… majd megszakadt a hívás. Miles nem hallott érthető szót, de a hangulat furcsán izgatott, veszélyes és fenyegető volt.

•

Sophie és Jens taxiban utazott a hótakarta, zajtompított stockholmi éjszakában.

– És te hol jártál azóta? – kérdezte az asszony.

– Hol erre, hol arra – felelte a férfi.

– És miért nem hívtál egyszer sem?

Erre nem volt válasza Jensnek.

A taxi megállt egy ház előtt az Eriksberg utcában. A liften fölmentek az asszony – és Albert – lakásába.

Sophie egyenest a vendégszobába ment, annak a gardróbjában, a felső polcon egy doboz mögül, amelyben a téli kesztyűit tartotta, egy kis fadobozt húzott elő, leemelte, és felnyitotta egyszerű zárját. Régi, fehér, gyűrött papírszalvéta rejlett benne, a markánsan, gyakorlott kézzel ráfirkantott telefonszám egy olyan férfitól származott, aki egyszer ellenszolgáltatást ígért neki.

Sophie a telefonhoz lépett, beütötte Németország hívószámát, majd a szalvétára följegyzett kilenc számjegyet.

Három kicsengés után egy férfihang jelentkezett német hallóval.

– Klaus? – kérdezte a hívó.

– Ki keresi?– kérdezte németül a hívott.

– Egy régi barátnője – felelte Sophie halkan, angolul.

– Klaus már nincs itt – felelte a férfihang szintén angolul.

– Nem tudja, hogyan beszélhetnék vele?

– Klaus meghalt – felelte a hívott halkan. – Kivel beszélek?

Pár másodpercnyi csönd.

– Mi történt vele?

– Elvitte a rák.

Sophie váratlanul elbúsult. Maga előtt látta Klaus Köhlert. A szikár, veszélyes, másféle… érzékeny férfit. Kész paradoxon volt az az ember. Egy nagydarab orosszal, Aszmarovval járt Stockholmban, Hanke megbízásából, és Hectort kellett volna kikészíteniük, de belebuktak. Klaust Sophie vitte a kórházba, amikor Aron Geisler hasba lőtte. Később ugyanő vett ki egy golyót a vállából. A fenti ígéretet akkor tette neki Klaus, amikor ő és Aszmarov közvetett módon megóvta Jens életét a Rigó kocsmában.

– Már kétszer mentette meg az életemet– mondta neki akkor Klaus, és a telefonszámát felfirkantotta a vendéglő szalvétájára, mielőtt távozott volna.

– Mikor halt meg? – kérdezte most Sophie.

– Két hónapja.

– Régóta beteg volt?

– Igen, de későn fedezték föl.

– És önnek kije volt?

– A barátom, együtt éltem vele, a nevem Rüdiger.

– Őszinte részvétem. – Üresnek, megkésettnek érezte szavait.

– Úgy sejtem, hogy skandináv akcentusa van…

– Stimmel.

– Akkor sejtem, hogy kicsoda ön.

– Ki vagyok hát?

– Maga az ápolónő, aki kétszer is megmentette az életét. Igaz?

Sophie nem felelt.

– Köszönöm, Sophie – mondta Rüdiger, mintha ismernék egymást. Majd csöppnyi szünet után megkérdezte: – Miért kereste Klaust?

– A segítségét szerettem volna kérni – felelte Sophie félszegen.

– Milyen ügyben?

– Most már nem fontos.

Tétova csönd.

– Akkor isten áldja – mondta Rüdiger, és letette a kagylót.

•

Miles bement a klubba, ahol már néhány bámész alak üldögélt itt-ott, várva a délelőtti előadást. Egyszerűen félrehúzta a vörös függönyt, amely a számára tilos területet zárta el, és megindult a folyosón.

Egy lángvörös hajú, erősen sminkelt nő jött szembe vele lakkcsizmában, bőrfűzőben és kezében korbáccsal.

– Nem tudja, hol találom Sannát? – kérdezte Miles.

– Magának itt semmi keresnivalója! – A nő finn módra törte a svédet.

– Nem tudja, hol találom Sannát? – ismételte meg Miles.

– Micsoda?

– Meg kell találnom őt!

A nő megállt, tetőtől talpig végigmérte a férfit. Az arcán látszott, hogy magasan fölötte állónak tartja magát.

– Sannát keresi?

Miles bólintott.

– Hozzá akar menni?

Miles ismét bólintott.

– Maga ide szokott járni a klubba?

Miles újfent csak bólintott.

A nő vigyorgott.

– No persze! Mi mindig szívesen kiadjuk egymás címét az olyanoknak, mint maga, akik jönnek, és egész nap a szemüket meresztgetik ránk. Mert arról álmodunk, hogy egyikük majd fölfedez, és a címünket kéri.

Rossz svéd akcentusa csak élesebbé tette szarkazmusát.

– Én ismerem Sannát – mondta Miles –, azért szeretnék vele beszélni.

A nő szeme a férfi tekintetébe fúródott. Miles pislogni kezdett, elővette a tárcáját, és megmutatta a rendőrigazolványát.

– Ettől nem lesz könnyebb a dolog – mondta a nő.

Miles ezt belátta, eltette az igazolványt.

– Ha találkozik Sannával, mondja meg neki, hogy Miles keresi – szólt végül, és a bejárat felé tartott.

A finn nő megszólalt a háta mögött.

– Hogy ismeri őt?

Miles megállt, visszanézett.

– Egészen jól – mondta.

A nő ennél többre várt.

– Együtt lakunk.

– Ez nekem keveset mond. Beszéljen róla.

– Nagyon ügyesen főz – mondta Miles, de maga is érezte, hogy ez semmitmondó. A nő valóban egykedvűen bámult rá.

– Szereti a vígjátékokat – motyogta Miles. – Jókedvében régi svéd népdalokat dúdol. – Tovább kutatott az emlékezetében. – Nikkelallergiája van. Ha nevet, nagyokat üt a vállamra. Franciául is ért, és nagyon jó a kiejtése.

Vállat vont, úgy érezte, hogy ez mind ostobán hangzik.

A finn nő csak állt, keserűség volt a tekintetében, mintha a férfi az utolsó esélyét is eljátszotta volna.

– A Malmbergben nőtt fel a szüleivel, akik hithű kommunisták voltak – mondta Miles. – Ő azt hiszi, hogy szerették őt, de szerintem a politikai harc fontosabb volt nekik, mint hogy a gyerekükre figyeljenek…

– Sanna a Déli Kórházban fekszik! – tört ki a finn nőből.

– Hogyhogy? – bámult rá Miles.

– Az előző pasija megvárta munka után – mondta. – Félholtra verte.

Azzal megfordult és visszaindult. Miles agya próbálta befogadni a hallottakat.

– És hogy hívják azt az alakot?

– Roger Lindgrennek – felelte a nő.

A kezét csípőjére téve megjegyezte: – Ilyen rohadt dögök maguk, egytől egyig.

Őszinte megvetéssel minősítette így az egész férfinemet. Miles azt akarta mondani, hogy ő nem tartozik közéjük, de ebben nem volt egészen biztos.

A tűsarkú csizmák végigkopogtak a folyosón, a nő eltűnt a piros bársonyfüggöny mögött, felhangzott a korbács csattogása, majd a szintetizátorból Samantha Fox éneke: Touch Me.

Ott feküdt Sanna eszméletlenül, a felismerhetetlenségig összeverve. Állkapcsa eltört, arca alsó része be volt pólyálva, szeme körül minden kék és fekete, itt-ott rászáradt vér nyomai.

Miles egyik fele azt mondta, hogy surranjon el, a másik azt, hogy maradjon és nézze.

Az utóbbi győzött.

Széket szerzett, letette az ágy mellé, és el nem fordította a szemét a lányról. Nem könnyezte meg. Minden olyan száraz és taszító volt. A kórházi berendezések halk zúgása a szobában is hallható volt.

Miles szeretett volna előrehajolni, a fülébe súgni, hogy ott van mellette, hogy tartson ki. De nem tette. Csak ült ott, mint akit erre kényszerít valami. Mintha valami felsőbb hatalom szorítaná oda. Nézzed és érezzed át, Miles Ingmarsson!

Annak a finn nőnek a sztriptízklubban igaza volt. Ilyen rohadt dög ő is. Miles mindig azt akarta hinni, hogy az ő nemtörődöm felfogása az életről és az emberekről holmi semlegességet, alibit nyújt neki, hogy köztesember legyen, se nem jó, se nem rossz, se nem kedves, se nem goromba. Hogy felelőtlenül lebegjen minden és mindenki között. Mintha bebeszélte volna magának, hogy a valóság, amelyben él, az ellentétek keveréke. És ha ügyesen egyensúlyoz a borotva élén, akkor immunis marad mindennel szemben. Ám Miles Ingmarsson semmivel szemben nem volt immunis. A halálfélelemmel szemben sem, ahogy az autókarambol bizonyította, és a szerelemmel szemben sem, erre éppen Sanna szolgáltatott bizonyságot. A rémület ellen sem, lásd a szombat este bizonyítékát. Végül a gyűlölet ellen sem, mely ennek a merényletnek az elkövetője ellen ébredt benne.

Harmadik rész

46.
Jylland

A kis ház magányosan állt a kopár téli fák ligetében. Százötven éves, zsúptetős, fehérre meszelt házikó világoskék ablakkeretekkel.

Jens megtalálta a kulcsot egy öreg fa odvában.

Benyitott, és körülvezette őket; mindegyikük talált magának ágyat a felső szinten. Aztán intett az orosznak, és lementek a földszintre, a könyvtárba, ahol régi könyvek sorakoztak a falba erősített cseresznyefa polcokon. Az egyik kopasz faldarabon három fegyver volt fölerősítve egymás fölött. Mihail egyenként megvizsgálta őket. Az első egy Winchester 22-es ismétlő puska volt, a második egy spanyol Aya gyártmányú, kétcsövű vadászpuska, régi és tekintélyes darab. Az utolsó egy M1 mintájú Garand.

Mihail az M1-et vette kézbe, megvizsgálta, kezével mérte a súlyát, elmosolyodott. Ez egy félautomata második világháborús karabély volt, a tusa fából, öt kilót nyomott, egy méter volt a hossza, és egy keretes tárral kellett megtölteni, amely pengő hanggal vetődött ki, miután az öt töltényt kilőtte.

– Hol szerezte ezt a nagyapád? – kérdezte az orosz.

– Sejtelmem sincs.

Egy fiókból töltényeket rámolt ki.

– Az M1 lesz az emeleten, a vadászpuska a konyhában és a Winchester a nappaliban.

Mihail felment a lépcsőn az M1 meg egy csomó lőszer társaságában, és elment Lothar szobája mellett. Aztán megállt, visszafordult, a cipőjével bekopogott, belépett a szobába, és átnyújtotta a fegyvert a fiúnak.

– Tudod, hogy kell egy ilyet megtölteni?

– Nem – felelte Lothar.

Mihail az ágytakaróra tette a töltényes dobozokat meg a kereteket, és a fiúra pillantott.

– Jól vagy? – kérdezte. A fiú bólintott. – Akkor megmutatom, hogy megy a dolog.

Azzal fogott egy kis keretet, és beletöltött öt töltényt, majd nyúlt a következőért. Lothar leült melléje, és ő is nekilátott. Szótlanul ügyködtek, amikor kész lettek, az orosz bólintott.

– Jól csinálod.

– Köszönöm – felelte a fiú udvariasan.

– Megállod a helyedet. Az idő neked dolgozik.

Lothar újra megköszönte.

A nappali szoba kandallójába már be volt készítve a tűzifa, Jensnek csak meg kellett gyújtania. A lángok hamar szétterjedtek, a száraz fa gyorsan tüzet fogott.

Ott guggolt a tűz előtt, jólesőn átjárta a meleg. Lothar bejött, és nézegetni kezdte a fényképeket a falon. Jens feléje fordult.

– Anyám szülei itt élték le az egész életüket. Nagyanyám néhány hónapja halt meg. Gyerekkoromban majdnem minden nyaramat itt töltöttem.

A tűz már teljes erejével égett, Jens még két hasábot tett a kandallóba.

– A gyerekei örökölték a házat, úgy volt, hogy eladják, és osztoznak a pénzen – folytatta. – De nem tudtam elviselni, hogy idegen kézbe jusson, és inkább megvettem anyámtól meg a testvéreitől. Ma sem tudom, hogy jól tettem-e, vagy sem.

Lothar egy régi fényképet tartott a kezében. Vibeke nagymama és Esben nagypapa volt látható rajta szépen kiöltözve, valami családi ünnepségen a hatvanas években.

– Miért ne? – kérdezte Lothar.

– Hogy miért ne tettem volna jól?

– Igen.

– Igazán nem tudom.

– Pedig tudhatnád.

Jens odalépett, és jól megnézte a fényképet.

– Az emlékek miatt zavar. Most, hogy enyém a ház, az emlékeim valahogy zavarosak lettek, pedig az ellenkezőjére számítottam.

Megveregette a fiú vállát.

– Nagyon remek ház ez, meglátod, milyen jót fogsz aludni benne.

Sophie lépett be a szobába, de a tekintete egyikükön sem tudott megállapodni.

– Aronnal beszéltem – mondta svédül Jensnek.

A férfi arra várt, hogy folytassa, vagy hogy kérdezzen valamit. De Sophie most a fiúra nézett, és angolra fordította a szót.

– Beszélnünk kell.

– Miről?

– Apádról – felelte Sophie némi habozás után.

47.
Villefranche

Napernyő védte Hectort, míg a verandán ült egy karszékben, és a kertek fölött elnézett a tengerpartig és a Ferrat-fokig. Az ernyőt hűvös szellő borzolta.

Testileg gyenge volt Hector. Alig tudott járni, dolgokat felemelni. Raimunda naponta tornáztatta, amióta csak magához tért. Egészen egyszerű mozdulatok voltak ezek, megalázóan szimplák, és mégis nehezére estek. Az ápolónő látta a haladást, de a beteg elégedetlen volt a javulás tempójával. Raimunda egyébként tájékoztatta őt a fizikai károsodásairól. Egy részüket kénytelen lesz viselni élete végéig, más részük azonban javulhat, vagy akár rendbe is jöhet, ha szót fogad neki. Raimunda egyenes volt, szókimondó, de biztató is, ám túlzás nélkül.

A beszéd készségét visszanyerte Hector, de hangszálai gyengék voltak, hamar kifáradtak, és csak halkan tudott beszélni. Néha elnémult, pihennie kellett, egy pohár vizet inni, hogy újra beszélni tudjon.

Ám más tekintetben is változott Hector Guzmán. Mással megoszthatatlan érzékletek érték: nem létező valamik suhantak el a közelében, de csak a szeme sarkából látta őket, vagy furcsa kijelentéseket hallott barátságos hangon, amikor senki sem volt a közelében.

A bal keze nem engedelmeskedett az akaratának, és olykor eleredtek a könnyei, holott sem bánatot, sem fájdalmat nem érzett.

Különös módon javult viszont a látása, mintha a kontraszt erősödött, és a színek élénkültek volna, tisztábban látta a részleteket. A világ mintha ragyogóbban tűnt volna elé, mint korábban.

A lelkében is növekedtek az ellentétek. Különösen fel tudta izgatni valami banális és érdektelen dolog, miközben néha érzéketlenül fogadott valamit, ami nagy, sőt létfontosságú volt a számára. Ilyesmire azelőtt is volt példa, a kóma előtt, de most kézzelfoghatóbb és szembetűnőbb lett, mintha valami éppoly mértéktelenül felizgatta volna, amennyire közönyösen fogadott más valamit.

Tűnődéséből közelgő léptek szakították ki.

Aron jött, megállt előtte, és kutatón nézett végig rajta. Aztán széket húzott melléje, és leült. Most ugyanaz a világ terült el mindkettőjük szeme előtt.

– Hívást kaptam – mondta Aron.

– Ki hívott?

– Sophie.

Sophie.

Minduntalan ott volt a tudatában, elérhetetlenül és kivehetetlenül lebegett körülötte.

– Nála van Lothar, és kész átadni nekünk.

– Ebben Hanke van benne – motyogta Hector. – Mit akarnak?

– Téged akarnak.

– Hát persze. Hogyan?

– Holtan.

– És hogy tervezik?

– Lotharral csalogatnak elő. Aztán csere, Sophie erről beszél.

– Tudja, hogy már fölébredtem?

– Nem.

Hector végigtekintett az öblön, a szép végtelenségen.

– Milyen a hangja? – kérdezte.

– Határozott, mint rendesen. Hideg, egyenes és…

– És?

Aron elgondolkodott.

– Nem is tudom… valahogy üres, kiábrándult, talán kimerült…

Most úgy merült fel az asszony Hector lelki szemei előtt, ahogy emlékeiben élt… könnyed, meleg, smink nélkül is gyönyörű. Zöld szem, alig látható szeplők, körülötte fény, ami az ő belülről kisugárzó fénye. De ez nemcsak fénylő fény volt, hanem valami tompa és bonyolult fény is.

– Mit mondott Lotharról?

– Szűkszavú volt.

– Hogy van a fiú?

– Azt mondja, hogy jól.

– Semmi többet nem tudtál meg?

– Nem…

– Sophie fenyegetés alatt áll?

Aron vállat vont.

– Továbbította az információt, kérdésekre nem felelt.

Egy sportrepülő szállt el az öböl felett.

– Mit jelent ez, Aron?

– Hogy Hankéék bekeményítenek. Nagyon ránk hajtanak.

– Ez nem újság. De miért Sophie?

– Számít az?

– De még mennyire!

– Hankénak minden kell, ami a miénk. Van-e jobb húzás, mint hogy elragadja a fiadat és ráadásul a nőt, aki kedves neked?

Hector a szemével követte a repülőgépet.

– Belemegyünk a találkozóba, vagy ahogy ők gondolják.

– Tudva, hogy mindent elkövetnek, hogy kinyírjanak?

– Tégy meg mindent, hogy ezt megakadályozd. Ezért fizetlek. Ments meg engem és a fiamat. Járj túl a gazemberek eszén, Aron.

– Csak van valami más kiút is!

– Tudsz javasolni egyet?

– Több javaslatom is van.

– Van egy is, amely biztosítja Lothar testi épségét?

– Hogy is mernék ilyesmit állítani?

– A fiam életére törnek – vágott a szavába Hector. A bal keze ujjait próbálta megmozgatni. – Nincs más választásunk. Nekem nincs más választásom. Hívd fel Sophie-t, mondd el neki, hogy már felébredtem, és hajlandó vagyok ott találkozni, ahol akarják.

– Nagyon kérlek, hogy gondold át, Hector.

– Nem, ez így lesz, és kész…

Ezzel elfogyott Hector ereje, kimerült, elsápadt. Aron bekopogott egy kis tolóablakon.

Raimunda kijött a verandára.

– Itt vagyok, és segítek – mondta.

•

Angela a tévé elé ültette a fiúkat, és az alkalomra várt. Ez eljött, amikor Aron bekopogott az ablakon, és Raimunda kiment segíteni Hectornak. Sietett a konyhába, lekapta a telefont a töltőről, felment az emeletre, bezárkózott a fürdőszobába, megengedte a zuhanyt, majd hívta a számot, amelyet már fejből tudott: a biarritzi rendőrségét.

A sok év alatt egy biarritzi ügyvédi iroda jogászasszisztenseként többször is találkozott Paul Gustave Peltier-vel, a helyi rendőrség fiatal, tehetséges és törekvő felügyelőjével.

A telefonban jelezte, hogy Gustave Peltier hadnagyot keresi. Folyékony franciasággal hozzátette:

– Angela García Riveri üdvözli őt, és az ügy sürgős.

Félpercnyi teljes csönd és két bágyadt szignál után valaki fölemelte a kagylót.

– Angela?

A jól ismert rekedtes, mély hang.

– Igen.

– Nyomtalanul eltűnt. Azóta nyomozunk Eduardo ügyében. Mi történt magukkal?

– A segítségére van szükségem, Gustave.

Esdeklő hangja észrevehetően meglepte a francia rendőrtisztet.

– Miben segíthetnék, Angela?

– Védelem kell nekem és a fiaimnak.

– Éspedig?

– Tudja, ki az a Hector Guzmán?

– Hector Guzmán?– kérdezte Peltier bizonytalanul.

– Spanyol – segített Angela. – A marbellai Adalberto Guzmán fia. Stockholmi lakos.

– Igen, már emlékszem. Az apát évekig kereste az Interpol eredmény nélkül. Stockholmot említette. Ott volt valami nagy leszámolás tavaly nyáron egy vendéglőben. Stimmel? Hector Guzmán megszökött, nemzetközi körözés alatt áll. Stimmel?

– Tökéletesen.

– De miért beszélgetünk mi Hector Guzmánról? Hol vannak egyáltalán?

– Figyeljen jól, Gustave. Én a kezére adom Hector Guzmánt és a legfőbb embereit meg rengeteg információt. A védelem ellenében. Mert én és a fiaim veszélyben vagyunk.

Néma csönd.

– Mondjon már valami megfoghatót, Angela.

A zuhany zubogott mellette.

– A férjem Hector Guzmán fivére volt.

Librilogo_uj_h96
Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

ekonyvlogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font Licence