Borítószöveg

Az élet legnagyobb kihívást jelentő pillanataiban gyakran megijedünk és szétszórttá válunk, így nem tudjuk magunkból kihozni a maximumot. Utána pedig bosszankodunk, bánkódunk, hosszan rágódunk a történteken.

Amy Cuddy, a neves harvardi szociálpszichológus könyve megmutatja, miként érhető el némi gyakorlással az a lelkiállapot, amely lehetővé teszi, hogy magabiztosan és meggyőzően viselkedjünk komoly téttel járó helyzetekben, így például munkatárgyalásokon, randevúkon vagy nyilvános események alkalmával.

A tudományos pontosságot az olvasmányos, életből vett példákkal ötvöző kötet feltárja a kapcsolatot test és lélek között, valamint közérthetően elmagyarázza, miként alakítja a testbeszédünk, hogy kik vagyunk, hogyan érezzük magunkat a bőrünkben, és mindezek fényében milyennek lát minket a környezetünk.

Amy Cuddy

Jelenlét

Így beszél a tested
– RÉSZLET –

Libri
Kiadó

Fordította
Dövényi Ibolya

Copyright © 2015 by Amy Cuddy
Hungarian translation © Dövényi Ibolya, 2016
Borítófotó © Geoff Spear
Borítóterv © Chris Werner, Partners Design, Inc.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Amy Cuddy:
Presence – Bringing Your Boldest Self to Your Biggest Challanges
Little, Brown and Company
Hachette Book Group

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved

A könyvben szereplő egyes személyek adatait a védelmükben megváltoztattuk, és bizonyos esetekben több személyből gyúrtunk egyet.
A szerző köszönetét fejezi ki Karen Perisnek (The Innocence Mission), amiért engedélyezte a Bright as Yellow című szerzemény felhasználását.
A hatodik fejezetben szereplő illusztrációkat Nikolaus F. Troje szívességének köszönhetjük.
A nyolcadik fejezet illusztrációi és a grafika Dailey Crafton munkája.

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Olvasószerkesztő Füzesi István
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 433 060 8

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Jonah-nak és Paulnak,
életem két legfontosabb emberének…
Köszönöm, hogy újra és újra türelemmel emlékeztettek rá,
hogy „csak álljak fel a szörfdeszkára”

Bevezetés

Kedvenc bostoni kávézómban ültem, előttem a laptop, éppen bőszen gépeltem valamit. Tíz perccel korábban rendeltem egy kávét és egy muffint. Amikor kihozta a rendelésemet, a felszolgáló – fiatal, barna hajú, szemüveges nő, széles mosollyal az arcán – habozva álldogált mellettem kicsit, majd halkan így szólt:

– Csak szeretném elmondani, mennyire sokat jelentett számomra az ön TED-előadása, micsoda inspiráció volt. Az egyik tanárom posztolta néhány évvel ezelőtt, akkor láttam. Most adtam be a jelentkezésemet az orvosira, és mielőtt bementem volna felvételizni, a mosdóban Csodanő-pózban álltam egy darabig. Nagyon sokat segített! Szóval, ön ugyan nem ismer engem, mégis önnek köszönhetem, hogy rájöttem, mihez akarok kezdeni az életemmel – orvos akarok lenni –, és abban is segített, hogy megtegyem az ehhez szükséges lépéseket. Köszönöm.

– Hogy hívják? – kérdeztem tőle meghatottan.

– Fetaine – felelte. Beszélgettünk még vagy tíz percig, Fetaine elmesélte, milyen kihívásokkal küzdött korábban, és hogy milyen újonnan felfedezett izgalommal tekint a jövőbe.

Minden ilyen találkozás emlékezetes és egyedi számomra, de arra sosem gondoltam volna, hogy ilyen sokszor megtörténik: vadidegenek lépnek oda hozzám, hogy megosszák személyes történeteiket arról, hogyan tudtak megbirkózni egy különösen nehéz helyzettel, és megköszönjék, hogy ebben a segítségükre voltam. Férfiak és nők, fiatalok és öregek, gazdagok és szegények, mindenféle ember van közöttük. Egy valami azonban közös bennük: nagy nyomás alatt gyengének érezték magukat, szorongás lett úrrá rajtuk, de felfedeztek egy csodálatosan egyszerű, felszabadító módszert, amivel erőre kaphattak – legalábbis arra a néhány pillanatra.

A legtöbb író esetében a könyv az első, majd arra érkeznek a válaszok és a visszajelzések. Esetemben pont fordítva történt. Elvégeztem egy sor kutatást, majd 2012-ben meghívtak a TEDGlobal konferenciára előadást tartani. Az előadásomban beszámoltam néhány figyelemre méltó eredményről, saját kutatásaimról és másokéról is. Arról beszéltem, miként képes befolyásolni a testünk az agyunkat és a viselkedésünket. (Beszéltem a Fetaine által is említett Csodanő-pózról, amikor is elmagyaráztam, hogyan tudjuk gyorsan növelni a magabiztosságunkat és enyhíteni az idegességünket nehéz helyzetekben.) Beszéltem saját küzdelmemről is a szélhámos-szindrómával kapcsolatban, és arról, hogyan tanultam meg becsapni az elmémet, hogy magabiztosabbnak érezzem magam, és azzá is váljak. Úgy fogalmaztam az előadás során, hogy: „Színleld, amíg olyanná nem válsz!” (Igazából az előadásnak ezt a személyes részét nem terveztem, mert nem gondoltam, hogy több száz idegent ilyen privát jellegű dolgokkal kellene terhelnem – szinte teljesen spontán jött. Milyen keveset tudtam még akkor…!) Nem tudtam például, hogy ezek a témák visszhangra találnak az embereknél. Amint felkerült az előadás a netre, mindenhonnan érkeztek a reakciók.

Természetesen nem arról van szó, hogy az előadásom – varázslatos módon – olyan tudással ruházta fel Fetaine-t, hogy sikerült a felvételije az orvosira. Nem jelent meg egy csapásra az agyában minden információ a Gram-pozitív és a Gram-negatív baktériumok sejtfalának biokémiai különbségeiről, sem a kinetikus energia változásainak nem lett szakértője egy szempillantás alatt. Megszabadult viszont a félelemtől, ami meggátolta, hogy megmutathassa, mit tud. Az erőtlenség gúzsba köt minket, ahogy azt is, amit hiszünk, tudunk és érzünk. Elrejti a valódi énünket, láthatatlanná tesz minket, idegenné saját magunk számára is.

Az erőtlenség ellentéte az erő, nem igaz? Bizonyos értelemben igen, de a válasz mégsem ennyire egyszerű. Évek óta végzett kutatásaim mostanra nagy anyaggá álltak össze, és az eredmények mögött az általam jelenlétnek nevezett jelenség öltött alakot. A jelenlét abból fakad, hogy hiszünk és bízunk magunkban, a saját, valódi érzéseinkben, értékeinkben és képességeinkben. Ez nagyon fontos, hiszen ha mi sem bízunk magunkban, hogyan bíznának bennünk mások? Mindegy, hogy előadást tartunk két, vagy akár kétszáz ember előtt; állásinterjún veszünk részt; fizetésemelést kérünk; üzleti tervet terjesztünk elő a befektetőknek, netán felszólalunk magunkért vagy másokért; ezek mind olyan helyzetek, amikor ahhoz, hogy elégedettek legyünk magunkkal és haladást érjünk el, kiegyensúlyozottnak és magabiztosnak kell lennünk. A jelenlét megadja számunkra annak lehetőségét, hogy felnőjünk ezekhez a pillanatokhoz.

Az út, ami ahhoz a bizonyos előadáshoz és az áttöréshez vezetett, finoman szólva is kacskaringós volt. Azt azonban pontosan tudom, hol kezdődött.

A leginkább a barátaim által hagyott kedves üzenetekre és firkákra emlékszem. Másodéves voltam az egyetemen, amikor egy kórházi szobában tértem magamhoz. Körülnéztem, és mindenfelé virágokat meg üzenőkártyákat pillantottam meg. Iszonyatosan kimerültnek éreztem magam, ugyanakkor idegesnek és felajzottnak. Alig tudtam nyitva tartani a szemem. Még soha nem éreztem korábban hasonlót. Nem értettem, mi történik, de nem voltam képes elgondolkodni semmin, inkább elaludtam.

Olyan sokszor lejátszottam mindent magamban.

Az utolsó, kórház előtti tiszta emlékem, hogy a montanai Missoulából autózom a coloradói Boulderbe, két lakótársam és jó barátnőm társaságában. Azért voltunk Missoulában, hogy segítsünk egy konferencia megszervezésében a Montanai Egyetemnek, és hogy meglátogassuk a barátainkat. Vasárnap kora este hagytuk magunk mögött a várost, hat óra körül. Szerettünk volna visszaérni Boulderbe még másnap reggel előtt, hogy beérjünk az előadásokra. Ma már, főleg gyakorló szülőként, pontosan látom, micsoda ostoba elképzelés volt, tekintettel arra, hogy a két város között 13-14 óra az út autóval. De hát 19 évesek voltunk.

A nagyszerű tervünk az volt, hogy igazságosan harmadoljuk a vezetést: egyvalaki vezet, valaki mellette ébren van, a harmadik ember pedig alhat a hátsó ülésen. Azt hiszem, én kezdtem a vezetést, aztán átültem az anyósülésre, hogy éber társaságot nyújtsak a sofőrnek. Ez nagyon szép emlékem amúgy. Minden olyan békés volt. Szerettem azt a két embert, akikkel együtt utaztam. Imádom az ország nyugati területét, a vadonokat. Egyetlen másik autó fényszóróját sem láttuk az úton, csak mi jártunk arrafelé. Végül én következtem, hogy aludjak egy kicsit.

Mint később megtudtam, a következő történt. A vezetésben soros barátnőm ellen minden összeesküdött. Az éjszaka közepén jártunk, vaksötét volt, egy árva lélek sem járt az úton rajtunk kívül. Ilyenkor érzi úgy az ember, hogy egy szál maga van az egész földkerekségen. Semmi inger, semmi változatosság, szinte képtelenség ébren maradni. Hajnali négy óra körül a barátnőm elaludt, és lehajtott az útról. Amikor felriadt, félrerántotta a kormányt. Az autó többször megpördült a tengelye körül, végül a tetején állt meg. A barátnőim be voltak kötve, én azonban a hátsó ülésen aludtam. Kirepültem az autóból, és a fejem jobb oldalát hatalmas ütés érte, amikor az úton landoltam.

Traumás agysérülést szenvedtem, egészen pontosan diffúz axionális agykárosodást. Ilyen esetekben az agyra erőteljes nyíróerő hat, általában a nagy erejű rotáció miatt, ami autóbaleseteknél nem ritka, ha a kocsi nagy sebességgel haladt: a hirtelen és nagyon nagyfokú sebességváltozás miatt a test hirtelen megáll, de az agy továbblódul, majd előre-hátra csapódik a koponyában. Valószínűleg az sem sokat segített, hogy fejjel landoltam az úttesten, koponyatörést szenvedve.

Az agy nem véletlenül helyezkedik el a koponya biztonságos üregében, védelmezi több vékony hártya, az agyburok, és lebeg a cerebrospinális folyadékban. A koponya az agy barátja, elvileg azonban nem lenne szabad érintkezniük. Súlyos sérüléskor az agyra ható nyíróerők szétszakítják az idegsejtek axonnak nevezett rostjait. Az axonokat, akárcsak az elektromos vezetékeket, védőburok öleli körül, ez a mielinhüvely. Még ha az axon maga nem is sérül, a mielinhüvely károsodása jelentősen lelassíthatja az információ neuronról neuronra történő átadását az idegrendszerben.

A diffúz axionális károsodás szerte az agyban jelentkezik, azaz nincs egy meghatározott része az agynak, ami sérül, mint mondjuk akkor, ha fejbe lőnek valakit. Az agyban zajló minden folyamat az idegsejtek kommunikációs képességétől függ, és ha ez a képesség károsodik, minden károsodik. Aki tehát ilyen sérülést szenved, annak nem azt mondják az orvosok, hogy: nos, önnek sérültek a motoros funkciói, gondjai lesznek a mozgással és a mozgató funkciókkal; vagy: sérült a beszédközpontja, nehézségei lesznek a beszédértéssel és a beszéddel. Nem tudják megmondani, hogy ha egyáltalán felépül az ember, mennyire épül fel, és hogy melyik agyi funkcióját érinti majd a sérülés: rosszabb lesz-e a memóriája; érzelmileg sérül-e; problémái lesznek a térbeli tájékozódással, esetleg a finommotorikákkal. Ki tudja? Tekintve, hogy milyen keveset tudunk a diffúz axionális agykárosodásról, annak valószínűsége, hogy egy orvos pontos prognózissal álljon az ember elé, elenyésző.

Egy ilyen sérülés után más emberré válunk minden szempontból. Másként gondolkodunk, máshogyan érzünk, máshogyan fejezzük ki magunkat, másként reagálunk, lépünk kapcsolatba az emberekkel. Mindennek a tetejébe az a képességünk, hogy megértsük önmagunkat, valószínűleg szintén sérülést szenvedett, tehát még csak nem is vagyunk abban a helyzetben, hogy pontosan felmérjük, miként változtunk meg. És senki – ismétlem: senki – nem tudja megmondani, mire számíthatunk.

Megpróbálom elmagyarázni, mit gondoltam akkor arról, hogy mi történt az agyammal.

Szóval, ott voltam a kórházban. Természetesen az egyetemet félbe kellett hagynom, és az orvosaim komolyan aggódtak azért, hogy képes leszek-e valaha is folytatni a tanulmányaimat. Tekintettel a sérülésem súlyosságára és a hasonló sérüléssel kapcsolatos statisztikákra, közölték velem: Ne is számítsak rá, hogy be tudom fejezni az egyetemet. Magasan funkcionáló emberként élhetek majd, de valami más pálya felé kell orientálódjak. Megtudtam, hogy az IQ-m harminc pontot esett, ami két standard deviációnyi eltérést jelent. Ezt nem azért tudtam, mert valamelyik orvos elmagyarázta volna. Azért tudtam, mert elvégeztek rajtam egy kétnapos neuropszichológiai vizsgálatot, aminek része volt egy IQ-teszt is, és kaptam egy hosszú kiértékelést – abban szerepelt az adat. Az orvosok nem vették a fáradságot, hogy megpróbálják elmondani, mit is jelent ez. Vagy talán azt hitték, úgysem érteném meg? Nem szeretnék nagyobb jelentőséget tulajdonítani az IQ-nak, mint amennyit megérdemel, és nem akarok semmiféle kinyilatkoztatást tenni arról, hogy miként képes vagy nem képes megjósolni, milyen irányt vesz az életünk. De akkor úgy éreztem, lefokozták az intelligenciámat. Az orvosok szavaiból azt vettem ki, hogy már nem vagyok okos, és pontosan így is éreztem magam.

Részt vettem ezerféle terápián a kognitív terápiától a fizioterápiáig. Körülbelül fél évvel a baleset után, amikor a nyári szünetet töltöttem odahaza, a két legközelebbi barátnőm – akik érzékelhetően eltávolodtak tőlem – közölte velem, hogy megváltoztam, már nem az vagyok, aki egykor. Hogy mondhatnak ilyet azok, akik látszólag a legjobban ismernek és megértenek? Mégis miben vagyok más? Már nem láttak engem, és én sem láttam saját magamat.

Az agysérülés hatására zavart lesz az ember, szorongó és frusztrált. Amikor az orvosoktól azt hallja, hogy nem lehet tudni, mi lesz, a barátai pedig tudomására hozzák, hogy megváltozott, az nyilván csak súlyosbítja a zavarát, a szorongását és a frusztrációját.

A következő egy évet mintha ködben bolyongva töltöttem volna. Minden miatt szorongtam, rossz döntéseket hoztam, nem tudtam, mi legyen a következő lépés. Végül visszamentem az egyetemre. De elhamarkodott lépés volt. Nem voltam képes gondolkodni, nem tudtam megfelelően feldolgozni a hallott információt. Olyan volt, mintha az emberek körülöttem csak félig beszélnének angolul, a mondandójuk másik felét egy ismeretlen nyelven adnák elő. Nem tudom, melyik tett idegesebbé, melyik fokozta jobban a frusztrációmat. Végül persze megbuktam.

Bár több csontom is eltörött és pár ronda sebhely is visszamaradt a balesetből, testileg épnek tűntem. És mivel az agyi traumának sokszor nincsenek külső jelei, az emberek gyakorta lelkesen mondogatták, micsoda mázlista vagyok, hogy így megúsztam az esetet. Mázlista? Később amiatt volt bűntudatom és szégyelltem magam, hogy ennyire idegesítenek a jó szándékú megjegyzések.

A gondolkodásmódunk, az intellektusunk, az érzelmi beállítódásunk vagy a személyiségünk – mind olyasmik, amiket szeretünk változatlannak tudni. Valamiféleképpen adottnak tekintjük őket. Félünk attól a lehetőségtől, hogy egy baleset következtében lebénulunk, hogy nem fogunk tudni rendesen mozogni, hogy elveszítjük a látásunkat vagy a hallásunkat. De az eszünkbe sem jut, hogy akár önmagunkat is elveszíthetjük.

A balesetet követően még évekig igyekeztem a régi énemnek megfelelni, noha azt sem tudtam biztosan, milyen is volt az. Szélhámosnak, csalónak éreztem magam, aki elfoglalta a saját testemet. Újra meg kellett tanulnom tanulni. Újra meg újra nekirugaszkodtam az egyetemnek, mert képtelen voltam elfogadni, hogy nem vagyok képes megszerezni a diplomát.

Lassan, fokozatosan tért vissza – végtelen megkönnyebbülésemre – a mentális működésem. Végül négy évvel azok után végeztem, akikkel együtt kezdtem az egyetemet.

Az egyik oka annak, hogy kitartottam, az volt, hogy rátaláltam valamire, amit nagyon szerettem tanulni: a pszichológiára. Egyetem után sikerült egy olyan szakmában elhelyezkednem, amely működőképes agyat igényelt. Anatole France mondta: „Minden változásban (…) melankólia rejlik; ilyenkor énünk egy részét is magunk mögött hagyjuk, meg kell halnunk az egyik élet számára, hogy beléphessünk egy újba.”1 Utam során, nem meglepő módon, olyan ember lett belőlem, aki számára a jelenlét és az erő, a magabiztosság és a kétely kérdései hatalmas jelentőséggel bírnak.

A sérülésem vezetett rá a jelenlét tudományához vezető útra, de a TED-előadásom volt az, aminek hatására rádöbbentem, mennyire egyetemes a szükséglet rá. Hiszen a legtöbb ember minden egyes nap stresszes helyzetekkel birkózik. A világ minden szögletében, mindenfajta munkakörben szembesülünk olyan helyzetekkel, amikor fel kell szólalnunk, állásinterjún kell részt vennünk, konfrontálódnunk kell, meghallgatásra kell mennünk, ki kell állnunk egy elvünk vagy meggyőződésünk mellett, vagy egyszerűen csak békességre vágyunk. Ugyanúgy igaz ez a hajléktalanra, mint a pimaszul gazdag emberekre. Lehet valaki menő sztárügyvéd, ünnepelt művész, szexuális zaklatás vagy valamilyen előítélet áldozata, politikai menekült, mentális betegséggel küszködő, vagy maradandó sérülést elszenvedő társunk– mindannyian kihívásokkal nézünk szembe. Így vannak ezzel azok is, akiknek feladatuk az előbbi csoport segítése – a szülők, a házastársak, a tanácsadók, az orvosok, a munkatársak és a barátok a gyámolításra szorulók mellett.

Ez a rengeteg ember – akiknek a túlnyomó többsége nem tudós – érte el nálam, hogy más szemmel tekintsek a saját kutatásaimra: egyszerre távolítottak el a tudománytól és vittek hozzá közelebb. A történeteiket hallva mind jobban foglalkoztatott a gondolat, miként lehetne a szociálpszichológia eredményeit ténylegesen a való világ hasznára fordítani. Olyan területeket kezdtem kutatni, amelyek révén pozitívan változhatna az életünk. Közben olyan alapvető kérdéseket is feltettem, amelyek talán soha fel nem merültek volna bennem, ha egy laboratóriumban bíbelődöm a szakirodalmat böngészve.

Kezdetben szinte sokkoltak a TED-előadásomra érkező reakciók és az érzés, hogy óriási hibát követtem el, amiért megosztottam másokkal a kutatásaimat és a saját, személyes történetemet. Nem számítottam rá, hogy ennyien megnézik az előadást az interneten, és hogy azt érzem majd, sérülékeny vagyok és vizslató tekinteteknek tettem ki magam. Mindenkivel ez történik, aki hirtelen felkapottá válik a netes közösségben, és ott áll pőrén az egész világ szeme előtt. Megy az ember az utcán, és felismerik; idegenek kérik meg rá, hadd szelfizzenek vele Csodanő-pózban; Austinban valaki kikurjantott az autójából, hogy „Hé, ott megy a TED-es nőci!”

Legfőképpen azonban hihetetlenül szerencsésnek érzem magam, amiért lehetőségem nyílt annyi emberrel megosztani a kutatási eredményeket és a történetemet, és még szerencsésebbnek azért, hogy annyi ember osztotta meg velem a saját történetét. Imádom a tudományos munkát, de több inspirációt merítek a külvilágból és tanítás során. A Harvard Business Schoolban dolgozni azért olyan klassz, mert arra bátorítanak, hogy ötvözzem az elméletet a gyakorlattal, így már korábban is beszélgettem az emberekkel különféle szervezeteknél arról, hogy mennyire tudják alkalmazni a kutatási eredményeinket, mi az, ami beválik, min lehetne még javítani, meg hasonlók. De álmomban sem gondoltam volna, hogy a TED-előadásom után gondolkodó emberek ilyen hatalmas tömegével lesz lehetőségem közeli kapcsolatba kerülni.

Szeretem ezeket az embereket, végtelen elkötelezettséget és lojalitást érzek irántuk. Szeretném megjutalmazni őket, amiért megvan bennük az akarat és az elszántság arra, hogy próbálkozzanak – visszaüljenek a nyeregbe, vagy másoknak is segítsenek ebben a próbálkozásban –, és arra, hogy megírják nekem, egy idegennek, a küzdelmeik történetét. Esetleg elmeséljék azokat egy reptéri mosdóban vagy egy kávézóban. Már látom, hogyan tud egy előadás úgy szárnyra kapni, mint egy dal – miként teszi mindenki személyessé, hogyan kerül kapcsolatba vele, hogyan érzi érvényesnek az érzéseit csupán attól, hogy egy másik ember is megélte ugyanazokat. Dave Grohl mondta egyszer: „Az a jó a zenében, hogy előadsz egy dalt 85 ezer embernek, és ők 85 ezer különféle okból fogják visszaénekelni azt.” Egyszer fiatal hajléktalanokkal beszélgettem egy szállón, és megkértem őket, meséljék el, melyik helyzet okozta számukra a legnagyobb nehézséget életük során. Az egyik tinédzserkorú fiú a következőt mondta: „Amikor megjelentem ennek a szállónak az ajtajában.” Egy másik szállón egy nő pedig azt mesélte: „Amikor segítségért vagy segélyért kell telefonálnom. Tudom, hogy hosszú ideig kell várakoznom, és hogy a vonal túloldalán lévő ember elítél majd és bosszús lesz.” Mire egy másik nő így reagált rá: „Én dolgoztam egy ideig diszpécserként ilyen helyen, és azt kell mondjam, nem könnyű olyan emberek hívásait fogadni, akik frusztráltak, dühösek, és hosszú ideje várakoznak, miközben én ezernyi más bejövő hívással küzdök.”

Több ezer ember írt nekem rengeteg olyan kihívásról, amellyel szembesült – olyan kontextusokkal is találkoztam, amelyekről soha eszembe nem jutott volna, hogy alkalmazni lehetne rájuk a kutatásomat. Íme, kis ízelítő, hogy miféle helyzeteket tapasztaltak meg azok, akik többnyire a következőképpen kezdik a levelüket: „Hogyan segített az ön előadása…” Tehát: Alzheimer-kór, tűzvész, agyi trauma, egy bomba üzlet megkötése, alkudozás a házra, egyetemi felvételi, együtt élni a fogyatékossággal, autista gyermek nevelése, rettegés a matematikától, traumából való felépülés, vitorlás-világbajnokságon való részvétel, kortársak zaklatása, operaénekesi meghallgatás, egy új ötlet tálalása a főnökségnek. De írt nekem második világháborús veterán is, aki „elveszítette a büszkeségét”, és sok olyan ember, akinek nyilvánosság előtt kellett felszólalnia. És ez csak egy kis merítés.

A TED-előadásomra kapott minden reakció igazi ajándék, amely segített jobban megérteni, hogyan és miért találtak ezek a kutatási eredmények visszhangra az emberekben. Röviden: a történetek hasznomra váltak abban, hogy tudatosuljon bennem, hogyan is kellene megírnom ezt a könyvet, és motiváltak is az írásra. A világ minden zugából kapok leveleket, a legkülönbözőbb életet élő emberektől, a történeteik közül sokat meg is osztok most e könyv lapjain. Talán akad közöttük néhány, amelyik olyan, mintha csak az olvasó írta volna…

1. Mi a jelenlét?

Mi jelenlétünkkel győzünk…1

WALT WHITMAN

Felismerjük, amikor érezzük, és akkor is, amikor másoknál látjuk, mégis nehéz definiálni, mi is a jelenlét. Ugyanakkor, ha a hiányáról van szó, azt általában igen könnyen körül tudjuk írni. Álljon most itt az én történetem – egy a sok közül.

2004 őszén azzal a reménnyel léptem ki a tudományos élet munkaerőpiacára – hasonlóan az összes többi doktoranduszhoz –, hogy mihamarabb professzor legyek. Nálunk, a szociálpszichológia területén úgy működik ez, hogy ha egy doktorandusz szerencsés, a témavezetője „bevezeti” őt egy kisebb éves konferencián a tudományos életbe, azaz a hallgató lehetőséget kap arra, hogy előadhasson a világ vezető szociálpszichológusai előtt. Egy ilyen konferencia kollektív debütálás a nagyratörő ötödéves doktoranduszok számára, az első lépcsőfok ahhoz, hogy reménybeli nagy tudós váljon belőlük. Az esemény egyben remek alkalom arra is, hogy abszolút szélhámosnak érezzük magukat. A legjobb (és legkényelmetlenebb) ruhában feszengve elegyedhet itt az ember a legmenőbb kutatóegyetemek tanszékvezetőivel, akikhez így talán be tud jutni a következő évre. A hétköznapi, kényelmes pulcsijukban flangáló tanszékvezetőknek pedig lehetőségük nyílik az új tehetségek mustrálására, bár jobbára csak azért vannak jelen, mert a többiek is eljöttek.

Bizonyos értelemben a doktoranduszok négy vagy öt évig csak erre az alkalomra várnak és edzenek. Alaposan felkészülve érkeznek a tett színhelyére, készen arra, hogy röviden és velősen – mintegy kilencven másodpercben – összefoglalják kutatási témájukat és céljaikat. Ez a másfél perc elég rövid ahhoz, hogy mindvégig fenntartsák a hallgatóság figyelmét, ugyanakkor nem elég hosszú hozzá, hogy ha véletlenül is, de rabolják bárki drága idejét. Ez a fajta előadásmód tudományos körökön kívül is jól ismert: „elevator pitch” a neve, ami arra utal, hogy a beszéd egy átlagos liftút ideje alatt előadható, és minden lényeges információt tartalmaz.

A konferencia miatti szorongásom és idegességem minden határon túlment.

Az eseményt egy közepes méretű, jelentéktelen amerikai város jelentéktelen konferenciahoteljében rendezték meg. Éppen a nyitóvacsorára tartottam, és a liftre vártam. Amikor kinyílt a liftajtó, már hárman voltak odabent: a tudományterületem három jól ismert, emblematikus figurája, akiket évek óta áhítattal csodáltam. Olyan volt az egész, mintha egy középszerű gimis zenekar gitárosa a garázsban felvett demo cédéjüket szorongatva belépne a lemezkiadó liftjébe, ahol már ott állna Jimmy Page, Carlos Santana és Eric Clapton. Én voltam a társaságban az egyetlen, akinek a neve elé nem lehetett volna odabiggyeszteni a „nagy” eposzi jelzőt.

Amint beléptem, az egyik „nagy” ember – pont arról az egyetemről, ahová nagyon szerettem volna bekerülni – hozzám fordult, és köszönés nélkül így szólt:

– Ha már úgyis egy liftben vagyunk, meghallgatnánk az előadását.

Éreztem, amint fülig vörösödök és a szám kiszárad. Teljesen letaglózott a tény, hogy nem is egy, de rögtön három szellemóriás mered rám várakozóan alig harminc centiről, de azért belekezdtem az előadásomba. Vagyis, ha őszinte akarok lenni, dadogva hablatyolni kezdtem valamit a témámról. Már az első mondat végén tudtam, hogy rosszul indítottam. „Azaz… nem is, előbb hadd magyarázzam el, hogy…” – próbáltam ismét belevágni, de már én magam is alig tudtam követni, amit mondtam. Ahogy mindinkább tudatába kerültem annak, hogy ezt elbaltáztam, egyre kevésbé voltam képes bármi másra gondolni, mint arra, hogy éppen most zárom el magamtól annak lehetőségét, hogy bejussak a három nagyság által képviselt három egyetemre, illetve az ezekkel szoros kapcsolatokat ápoló további egyetemekre. Pánikba estem. Igyekeztem összeszedni magam, és ismét megpróbáltam újrakezdeni a mondókámat. Tudtam, hogy semmiképpen sincs annyi időm, hogy a végére érjek az előadásomnak, míg a lift felér a huszadik emeletre,1 ahol a hotel étterme volt. A tekintetem riadtan ugrált egyik nagyságról a másikra, a szemükben a megértés apró jelét keresve, egy pillanatnyi támogatást, empátiát, csipetnyi együttérzést. Kérem. Könyörgöm.

Végül a lift megállt, az ajtó kitárult. Ketten azonnal, szó nélkül kiléptek, de a harmadik társuk – ő volt az, aki felszólított az előadásom megtartására – visszafordult a liftajtóból, és így szólt:

– Ez volt a legrosszabb ilyen előadás, amit valaha hallottam.

Mintha gúnyos mosoly bujkált volna a szája sarkában.

Az ajtó bezárult mögöttük. Nekidőltem a lift falának, majd lassan lecsúsztam, összegömbölyödtem, és ott kuporogtam, mialatt a lift süllyedt velem. Egyértelműen kudarcot vallottam, de mérhetetlen megkönnyebbülést éreztem.

Aztán belém hasított: Te jóságos ég! Mit műveltem?! Egyetlen értelmes szót nem tudtam kinyögni arról a témáról, amit több mint négy éve vizsgálok! Hogyan történhetett ez?!

Miután kiszálltam a liftből, a jól begyakorolt előadásom lassanként eszembe jutott, ismét megvoltak a tiszta, világos, felépített mondatok. Legszívesebben visszaugrottam volna a liftbe, hogy megkeressem a profokat és kirimánkodjak belőlük még egy esélyt a prezentációra.

Ehelyett azonban a konferencia mindhárom napját azzal töltöttem, hogy újra meg újra lejátszottam magamban, milyen egyéb módokon is történhettek volna a dolgok, vagy azon problémáztam, micsoda megvetést érezhettek a professzorok irántam. Vagy talán titokban jól szórakoztak? Kíméletlenül analizáltam minden apró mozzanatot, miközben egy pillanatra sem feledkeztem meg arról, hogy nem csupán magamat bőgettem le, de a témavezetőmet is, aki éveken át segített a kutatásaimban, és aki a reputációját tette kockára azzal, hogy beajánlott erre a konferenciára. Másfél perces bukásom végtelenítve pergett az agyam mozivásznán három napon keresztül. Mindvégig ott voltam a konferencián, de valójában nem voltam jelen.

Elpanaszoltam a szörnyű eseményt az egyik jó barátnőmnek, Elizabeth-nek, aki csak ennyit mondott:

– Mint Diderot a lépcsőházban.

– Hogy kicsoda hol? – értetlenkedtem.

Elizabeth elmesélte a történetet, amit filozófiaórán hallott az egyetemen.

A XVIII. században élt francia író és filozófus, Denis Diderot, egyszer egy vacsorán vitába keveredett egy általa jól ismert téma kapcsán. Csakhogy nem volt éppen jó formában: szétszórt volt, figyelmetlen, félt attól is, hogy bolondot csinál magából. A vita egy pontján végül kifogyott az érvekből, egyszerűen nem tudott mit reagálni, semmi értelmes nem jutott az eszébe. Hamarosan ott is hagyta az összejövetelt, és hazaindult.

Miközben lefelé ballagott a lépcsőn, Diderot mindegyre a megalázó pillanatokra gondolt, és lázasan törte a fejét, mit kellett volna mondania. Amint a lépcsősor aljára ért, már tudta is. Mit tegyen? Szaladjon vissza talán, és jókora késéssel álljon elő a frappáns válaszával? Ezt nem tehette. Már túl késő volt hozzá, a lehetőség, a pillanat rég elmúlt. Bárcsak akkor jutottak volna eszébe ezek a szavak, amikor szükség lett volna rájuk!

Élete eme 1773-ban történt mozzanatára emlékezve Diderot később így írt „… mint az érzékeny emberek általában, ellenfeleim érveire rendesen elvesztem a fejem, s csak a lépcsőházban találom meg a választ.”2

A németek treppenwitznek, azaz túl későn eszünkbe jutó viccnek, poénnak hívják, jiddisül a trepverter kifejezést emlegetik ilyenkor. A lényeg azonban minden nyelvben ugyanaz: túl későn ugrik be a megfelelő válasz, bölcsesség, magyarázat. És ezt a késői felismerést rendre megbánás, csalódás, a megaláztatás érzése kíséri. Szeretnénk elölről kezdeni a dolgot, de erre soha nem kapunk esélyt.

Úgy tűnik, mindenkivel előfordul olyasmi, mint velem abban a liftben – még a XVIII. századi francia filozófusokkal is.

Egy Rajeev nevű fiú, aki az egyik első hozzászóló volt a TED-előadásom posztolása után, így írta ezt le: „Olyan sokszor fordul elő velem, hogy nem úgy lépek ki egy helyzetből, hogy azt érzem, na, a legjobb formámat nyújtottam, mindent elmondtam, amit akartam. Később aztán rágom magam, újra meg újra elemzem a történteket, amíg végül hatalmába kerít az érzés, hogy gyenge vagyok, és kudarcot vallottam.”

Legtöbbünknek akad ilyen jellegű tapasztalata. Állásinterjú, szerepmeghallgatás, randevú, prezentáció, kiselőadás, vita egy társasági összejövetelen – megannyi helyzet, ahol így járhatunk, ahol így jártunk.

De mi az oka annak, hogy sokszor mindannyiunk számára így alakulnak a dolgok? Az emberek többségéhez hasonlóan az ilyen helyzetekben bizonyára azon aggódunk, hogy mit gondolhatnak rólunk a többiek. Ha azonban elhisszük, hogy pontosan tudjuk, mit is gondolnak; ha gyengének érezzük magunkat és bele is törődünk ebbe az érzésbe; ha túl nagy jelentőséget tulajdonítunk a dolgok kimenetelének és csak erre figyelünk, akkor nem fogunk magára a folyamatra, a történésre koncentrálni. Ezek az aggodalmak előre borítékolják a kudarcot. Emiatt alakulnak úgy a dolgok, ahogy.

Még mielőtt egyáltalán ott állnánk egy konkrét lehetőség küszöbén, már telve vagyunk szorongással és idegességgel, már amiatt aggódunk, ami még be sem következett, meg sem történt.3 Ha ilyen elmeállapotban kerülünk egy stresszes helyzetbe, szinte biztosan rossz érzésekkel fogjuk magunk mögött hagyni azt.

Bárcsak eszembe jutott volna, hogy ezt mondjam! Bárcsak így tettem volna! Bárcsak megmutathattam volna, milyen vagyok valójában! Nem fogunk tudni teljes valónkban részt venni egy interakcióban, ha közben azzal vagyunk elfoglalva, hogy magunkat figyeljük és kritizáljuk, ha az önmagunkban kétkedő énünk megállás nélkül azon kattog, hogy mi történik éppen körülöttünk, mi az, amit látni vél. Kínzóan tudatosan viselkedünk ezekben a stresszes szituációkban, aminek az az eredménye, hogy amikor a leginkább jelen kellene lennünk, akkor vagyunk a legkevésbé jelen.

Alan Watts így ír erről a jelenségről A bizonytalanság bölcsessége (Wisdom of Insecurity) című könyvében: „Ahhoz, hogy megértsük, hallgatnunk kell a zenét. Ám mihelyst arra gondolunk közben, hogy »éppen zenét hallgatok«, már nem is hallgatunk semmit.”4 Ha éppen állásinterjún vagyunk, és azt gondoljuk: „Én most állásinterjún vagyok”, máris eltávolodtunk az interjúztatótól, és nem adhatjuk, nem mutathatjuk meg azt a valónkat – a legigazabb, legügyesebb, legbátrabb, legnyugodtabb valónkat –, amit pedig szeretnénk.

Watts a jövőbeni pillanatok eme szorongás által gúzsba kötött érzékeléséről azt írja, hogy olyan, mint „valami állandóan hátrébb és hátrébb húzódó fantomot kergetni: minél nagyobb hévvel vesszük üldözőbe, annál sebesebben iramlik tova.”5 Ezek a pillanatok azért kísértenek minket, mert hatalommal ruházzuk fel azokat – már a megtörténtük előtt, alatt és után is.

Amikor legközelebb ilyen feszült, stresszes pillanatokkal kerülünk szembe, próbáljuk meg elképzelni, hogy magabiztosan és izgatottan közelítünk a helyzethez, ahelyett hogy kétkedve és rettegéssel tennék ugyanezt. Képzeljük el, hogyan kezelnénk energikusan és könnyedén a szituációt, szabaduljunk meg attól a félelemtől, hogy mások mit gondolhatnak, milyennek tarthatnak minket. Majd képzeljük el, hogy megbánás nélkül lépünk ki a helyzetből, elégedetten, amiért kihoztuk magunkból a legtöbbet, nem törődve a mérhető, a konkrét eredményekkel. Ne legyen se kergethető fantom, se a lépcsőházban megtalált frappáns válasz.

Tina írta nekem New Orleans-ból, hogy kimaradása a középiskolából micsoda gátat jelentett számára – nem csupán abban, hogy rendes, jól fizető munkát kapjon, de elültette benne az érzést, hogy nem is érdemel ilyet. Hosszú éveken keresztül rengeteg helyen dolgozott, napi sok-sok órában, míg végül 34 éves korában leérettségizett. Ezután lassan-lassan képezte, erősítette magát, számtalan apró feladaton, kihíváson keresztül, hogy „a legnehezebb problémákban is lehetőséget lássak annak megmutatására, hogy mire vagyok képes, és hogy megmutathassam: én is értékes vagyok.”

Képzeljük ezt el! Pont úgy hangzik, mint a jelenlét maga.

A jelenlét alkotóelemei

Sok évvel ezelőtt éppen tanszéki ülésen voltam, amikor utolért az az aha-élmény, ami az érdeklődésemet a jelenlét pszichológiája felé irányította.

Azon a napon az egyik tanítványom, Lakshmi Balachandra számolt be az új kutatási eredményeiről. Kutatása során azt vizsgálta, hogy a vállalkozók hogyan interpretálják ötletüket a potenciális befektetőknek, és a befektetők aztán miként döntenek. Miután a verbális és a nem verbális megnyilvánulásokat egyaránt figyelembe véve aprólékosan kielemzett 185 kockázati tőkebefektetést kérő előadást, Lakshmi meglepő eredményre jutott: nem a referenciák, vagy az előadás tartalma volt a legerősebb előrejelző arra vonatkozóan, hogy bizalmat és pénzt szavaznak-e meg a befektetők, hanem az előadó magabiztossága, jó közérzete és lelkesedése. A végül sikerrel járó előadók a kritikus pillanatokban nem vesztegették arra a drága idejüket, hogy azon aggódjanak, mit hogyan tesznek, és hogy a hallgatóság tagjai mit gondolhatnak róluk. Rájuk nem lestek mumusok sehonnan, mert tudták, hogy a legjobb formájukat hozzák. Más szóval: azért lehettek sikeresek, mert teljes valójukkal jelen voltak a teremben és a jelenlétük érezhető volt. Ezt a hatást nagyrészt nem verbális úton gyakorolták a hallgatóságukra – hanglejtéssel, gesztusokkal, arckifejezésekkel és hasonlókkal.6

Az eredmény a jelen lévő néhány embert igencsak zavarba hozta. Ennyi lenne az egész? A nagy összegű befektetési döntések mögött csak az előadó által tett benyomás állna? Tényleg csak a karizmáról lenne szó?

Jómagam merőben másként reagáltam Lakshmi eredményeire: úgy gyanítottam, hogy ezek a vonások – magabiztosság, jó közérzet, elhivatottság és lelkesedés – valami erősebb, nagyobb dolog kivetülései, és nem csupán az arról való beszéd, hogy az adott beruházás megéri. Inkább annak bizonyítéka, hogy az illető őszintén hisz az ötlete értékességében, és hogy megvan benne a képesség egy gyümölcsöző vállalkozás megteremtésére, és ez magát az ötletet is jó színben tünteti fel.

Időnként mindannyian könnyedén hozzuk a lelkes formánkat, és képesek vagyunk magabiztosan viselkedni – mint Lakshmi és mások vizsgálatai is mutatják, ez igen értékes tulajdonság. Előrevetíti, hogy melyik vállalkozót fogják támogatni a befektetők, melyik jelentkezőre figyelnek fel az álláshirdetők, kit hívnak vissza, és végül kinek adják a munkát.7 Vajon tévedünk, amikor ennyire nagyra értékeljük ezeket a vonásokat? Nem lehet, hogy felszínes benyomás alapján ítélkezünk? Az ilyen tapasztalatok hatására meghozott befektetési és munkaerő-felvételi döntések utólagos vizsgálatai azt mutatják, hogy nem. A vállalkozókat vizsgáló kutatások eredményei szerint ugyanis ezek a tulajdonságok előrevetítik, hogy az illető hajlandó keményen dolgozni, jól irányítja a dolgokat, kezdeményező típus, megbirkózik az akadályokkal, szellemileg aktív, kreatív, képes észrevenni a kínálkozó lehetőségeket és vevő az új ötletekre.8

És ez nem minden. A tagadhatatlanul lelkes vállalkozó viselkedése fokozza a vele és a körülötte dolgozók elkötelezettségét, önbizalmát, ügybuzgóságát és teljesítményét is, míg azokat a vállalkozókat és munkavállalókat, akik nem ilyenek, általában kevésbé tartják magabiztosnak és hitelesnek; rosszabb kommunikátorok és rosszabbul is teljesítenek.9

Van még egy oka annak, amiért érdemes a bizalmunkat az ilyen lelkes, magabiztos és tenni akaró emberekbe helyezni: ezeket a tulajdonságokat, az ilyen viselkedést nem könnyű megjátszani. Ha tényleg bátornak és magabiztosnak érezzük magunkat, a hangmagasságunk és a hangterjedelmünk sokkal szélesebb skálán mozog, amitől a hangunk nyugodttá és kifejezővé válik. A félelem aktiválja a szimpatikus idegrendszer „küzdj vagy menekülj” reakcióját, így a hangszalagjaink és a rekeszizmunk megfeszül, elfojtva ezzel az őszinte lelkesedés hangját.10 Akinek kellett már lámpalázasan énekelnie, jól ismeri ezt az érzést: a hangok kiadásáért felelős izmok megfeszülése magával hozza, hogy a hangunk magas és vékony lesz, vagyis nem éppen azt az énekhangot produkáljuk, amit álmainkban elképzeltünk.

Ha megpróbáljuk megjátszani a lelkesedést vagy a magabiztosságot, az emberek érezni fogják, hogy valami nem stimmel velünk, még akkor is, ha nem tudják pontosan megfogalmazni, mi zavarja őket. Amikor valaki egy állásinterjún túlzottan is igyekszik jó benyomást kelteni olyan nem verbális módszerek bevetésével, mint például az erőltetett mosoly, a dolog visszafelé fog elsülni: az interjúztatók megjátszós és manipulatív embernek fogják elkönyvelni.11

Fontosnak tartom megjegyezni, hogy a tudományterületemen, azaz a szociálpszichológiában halomban állnak a bizonyítékok arra vonatkozóan, hogy mi, emberek, milyen gyakran ítélünk elhibázottan, minimális, félrevezető vagy félreértett első benyomások alapján. Mostanra egyértelműen bebizonyosodott, hogy az első benyomások gyakorta felszínesek és veszélyesek, amivel magam is egyetértek. Sőt, saját kutatásaim nagy része is ezeknek a destruktív kimenetelű hibázásoknak az azonosítására és megértésére irányul.12 Amiről beszélek, az az, hogy a lelkesedésen, szenvedélyességen és magabiztosságon alapuló első benyomás valóban az lehet, aminek tűnik, mégpedig azért, mert ezek a megnyilvánulások nehezen megjátszhatók. Ha valakinél hiányzik a jelenlét, azt észreveszik az emberek. De azt is, ha megvan.

Tartsunk itt egy kis szünetet, hogy bebiztosítsam, az olvasó ne tegye le a kötetet! A könyv nem egy újabb „olyan” mű, ami kizárólag a vállalkozóknak és vezetőknek kíván tanácsokat adni. Az a képesség, amire szükség van, ha egy csapat tőkést próbálunk meggyőzni, hogy nálunk fektessék be a pénzüket, pontosan ugyanaz, mint amire akkor támaszkodhatunk, amikor magunkat igyekszünk győzködni arról, hogy igenis képesek vagyunk beszélni egy halom ember előtt. Vagy amikor fizetésemelést akarunk kérni. Vagy amikor a tisztességesebb bánásmódért emelünk szót.

Miközben ezt írom, a fejemben egymást kergeti az a rengeteg történet, amit az emberek osztottak meg velem: hogyan harcolt meg az önbizalmáért a Srí Lanka-i Nimanthi, aki a családjából elsőként ment egyetemre; az Alabamában élő Cedric milyen keményen dolgozott azért, hogy rákbeteg felesége halála után is független tudjon maradni, és meg tudjon birkózni saját egészségügyi problémáival; a német Sabine önmagára találásához vezető küzdelme egy romboló kapcsolat lezárása után. Vagy ott van Howard a nigériai Udofoyóból, aki a dadogását igyekszik leküzdeni az iskolában; a kaliforniai Nicole, aki felnőtt Down-szindrómás tanítványai oktatásához kutatja a megfelelő módokat; a Karacsiban élő Fariha, aki az előtte csak most megnyílt új oktatási lehetőségeket igyekszik kiaknázni. A brazil Marcos ahhoz gyűjt bátorságot, hogy elindítson egy kis családi vállalkozást; a Rochesterben élő Aleta egy súlyos agysérülést követően próbálja ismét felépíteni az identitását; az indiai Kamesh tinédzser nővére elvesztése után igyekszik ismét talpra állni. Ez a könyv nekik szól – és mindenki másnak.13

Az engem leginkább inspiráló történetek olyan emberektől származnak, akiknek az jelentette/jelenti a legnagyobb kihívást, hogy minden napnak egy kicsit több derűlátással és méltósággal vágjanak neki. Olyan emberek ők, akik számára korlátozottan elérhetők a lehetőségek, alig valamicske formális hatalommal vagy státussal rendelkeznek, sokuk nagy nehézségek közepette él, mégis találnak magukban erőt ahhoz, hogy megpróbálják. Megpróbálnak jelen lenni és megerősödni, nem csupán a maguk, de azok kedvéért is, akiket szeretnek és tisztelnek. Nem egy szuper állásra vagy zsíros üzletre áhítoznak, csak szeretnék megtalálni a módját, hogyan aknázzák ki a bennük rejlő lehetőségeket, mutatkozzanak meg a teljes valójukban, és tegyék oda magukat, amikor az élet a szokásos kihívások elé állítja őket.

Megállapíthatjuk tehát, hogy a valódi jelenlét hihetetlen erővel és hatással bír. Nem adtunk még választ azonban egy még fontosabb kérdésre: egészen pontosan miről is beszélünk? Mi a jelenlét? És miként érhetjük el azt?

A jelenlét nem más, mint a következő öt perc

A jelenlét az, amikor nem ítélkezünk, ledőlnek a falak, lehullnak az álarcok, és nincs más, csak a mély és igaz, valódi kapcsolat az emberekkel vagy az élménnyel, amit átélünk.

PAM, WASHINGTON ÁLLAM USA

A jelenlét az, amikor szereted a körülötted lévőket és élvezed, amit értük teszel.

ISMERETLEN, HORVÁTORSZÁG

A jelenlét az, amikor önmagam vagyok, és megőrzöm a magabiztosságomat, akármi is történik.

ABDELGHANI, MAROKKÓ

Három válasz a rengeteg közül, amit arra a kérdésemre kaptam: Miként határozná meg a jelenlét fogalmát? A kérdést a neten tettem fel, és a világ minden szegletéből érkeztek rá válaszok. Nagyon megfogott, mennyire különbözőek, ugyanakkor mennyire hasonlóak voltak a reakciók.

A jelenlét meghatározása azonban még mindig kicsit homályosnak tűnhet. Az egyértelmű, hogy a különböző emberek számára különböző dolgokat takar ez a fogalom. Fizikai, lelki vagy spirituális jelenlétet értünk alatta? Individualista szempontból vagy a többi ember vonatkozásában tekintünk rá? Rögzült jellemvonásról vagy pillanatnyi tapasztalásról van szó?

A jelenlét állandó, transzcendens formájának ötlete filozófiai és spirituális gyökerekkel bír. Ahogy a blogger Maria Popova írta: „A jelenlétnek ez a koncepciója a jelentudatosság keleti gondolatában gyökerezik – jelentudatosság alatt azt értjük, hogy az ember képes az életét kristálytiszta tudatossággal és jelenléttel élni, és teljesen magáévá tenni a tapasztalásait.”14 A jelentudatosságot a nyugati világban a múlt század derekán Alan Watts brit filozófus tette népszerűvé, aki, írja Popova: „úgy vélte, a frusztrációnk és a mindennapi szorongásaink abban az irányultságunkban gyökereznek, hogy folyvást a jövőt tartjuk szem előtt, ami viszont csak egy absztrakció”, illetve hogy „a legjobb módja annak, hogy elenyésszen számunkra az önnön jelenlétünk, ha a testünkre nem figyelve többé visszahúzódunk az agyunkba, ebbe a folyvást kalkuláló, értékelő, gondolatoktól, előítéletetektől, aggodalmaktól, ítéletektől fortyogó, a tapasztalásból szakadatlan meta-tapasztalatokat gyártó szervünkbe.”

Bár a filozófiai értelemben vett jelentudatosság tartós elérése tiszteletre méltó cél, én nem ezt a fajta jelenlétet vizsgálom, és nem is erről írok – inkább a realitást tartom szem előtt a jelenlét kapcsán. A fent említett „kristálytiszta tudatosság” mint tartós cél azt feltételezi, hogy rendelkezünk azzal a szabadsággal, hogy teljes egészében magunk dönthessünk az időnk, az energiáink felhasználásáról – az életünk megéléséről. Bárcsak mind bírhatnánk ezt a fokú szabadságot, de a valóság az, hogy a legtöbbünk számára ez nem megvalósítható cél. Nem csupán azért, mert el kell tartanunk a családunkat, elvégeznünk a munkánkat, kifizetni a számlákat, de azért is, mert egyetlen emberi elme sem képes arra, hogy folyamatosan kizárjon minden zavaró gondolatot. Még egyetlen oldal elolvasását vagy egy ötperces csevegést is nehéz anélkül lebonyolítani, hogy néhány oda nem illő, zavaró gondolat ne szemtelenkedjen elő valahonnan. Ez pedig azt jelenti, hogy más módot kell találnunk a jelenlét és az erő megélésére.

A jelenlét, amelyről ebben a könyvben szó van, azt az állapotot jelenti, amikor szoros kapcsolatban állunk a gondolatainkkal, az értékeinkkel, a képességeinkkel, az érzéseinkkel, és képesek vagyunk mindezeket megfelelően kifejezésre juttatni. Ennyi az egész. Tehát nem a létezés állandó, transzcendens módjáról beszélünk. A jelenlét egyszer van, máskor nincs, fel-felbukkanó jelenség.

A jelenlétet akkor tapasztaljuk meg, amikor erősnek, hatalommal bírónak érezzük magunkat, ami lehetővé teszi számunkra, hogy teljesen ráhangolódjunk legőszintébb valónkra. Ebben a lelkiállapotban képesek vagyunk fenntartani a jelenlétet még a legstresszesebb helyzetekben is, amelyekben egyébként jellemzően gyengének és zaklatottnak érezzük magunkat. Ha „jelen van” a jelenlét, a beszédünk, az arckifejezésünk, a testtartásunk és a mozdulataink összehangolódnak, közös lesz a fókuszuk. Ez a belső konvergencia és harmónia tapinthatóvá válik és visszhangra talál – azért, mert valódi. Ez tesz bennünket ellenállhatatlanná. Már nem küzdünk magunkkal, mert önmagunkat adjuk. A jelenlét nem a karizma vagy a kifelé fordulás elérése, nem is a másokra tett benyomásunk irányításának képessége. Itt arról az őszinte, erős kapocsról van szó, amit önmagunkban építünk ki önmagunkkal.

A jelenlét, amiről beszélek, fokozatos változások révén jelenik meg. Nem kell hozzá részt venni egy hosszú zarándoklaton, sem spirituális megvilágosodáson átesni, vagy teljes belső átalakuláson keresztülmenni. Nem mintha bármi probléma lenne ezekkel, de azért elég csüggesztően hangoznak, hiszen mindegyik olyan „nagy” dolog, ami sokunk számára megfoghatatlannak, elvontnak, idealisztikusnak tűnik. Nem is kell velük foglalkozni; koncentráljunk inkább a pillanatokra, és igyekezzünk egy olyan lelkiállapotot elérni, ami kitart épp csak annyi ideig, amíg túljutunk a legnehezebb helyzeteken, olyan sorsdöntő perceken, mint egy állásinterjú, egy nehéz beszélgetés, az ötletünk prezentálása, a segítségkérés, a nyilvános beszéd és ehhez hasonlók.

A jelenlét a hétköznapokról szól. Ha mondhatom így, hétköznapi dolog. Bármelyikünk képes rá; de a legtöbbünk nem tudná megmondani, hogyan hívja elő magából, amikor életünk kritikus pillanataiban egyszer csak átmenetileg szükség van rá, hogy megmentsen minket.

Az átmeneti jelenlétnek az élettani és pszichológiai mechanizmusaival már számos tudományos vizsgálat foglalkozott. Számunkra a legjobb hír, hogy ezeket a mechanizmusokat magunk is tudjuk szabályozni. A testbeszédünkben tett kisebb-nagyobb változtatások révén eljuthatunk a jelenléthez, előhívhatjuk azt magunkból. Bizonyos mértékig arról van szó, hogy lehetővé tesszük a testünknek, hogy az agyunkat irányítsa. De erről majd később.

Képes a jelenlét arra, hogy hagyományos értelemben véve sikeresebbé tegyen bennünket? Nincs kizárva. De fontosabb, hogy általa szorongás és félelem nélkül nézhetünk szembe a stresszes helyzetekkel, amelyeket aztán megbánás, kétségek és frusztráció nélkül hagyhatunk magunk mögött, mert tudjuk, kihoztuk magunkból a legjobbat, teljes mértékben önmagunkat adtuk, képességeink legjavát nyújtottuk. Megmutattuk magunkat, azt, hogy milyen az igazi, tényleges valónk.

Az életben mindig jönnek új kihívások, új stresszes helyzetek, új szerepek, azaz olyan dolgok, amelyek kilöknek minket a komfortzónánkból, szorongást váltanak ki belőlünk, arra késztetnek, hogy felülvizsgáljuk, kik is vagyunk valójában és milyen módon kapcsolódunk másokhoz. Ha el akarjuk érni a jelenlétet, ezeket a kihívásokat pillanatokként kell megélnünk. A jelenlét nem egy minden vagy semmi jelenség, időnként eltűnik, aztán újra felbukkan, és ezzel nincs is semmi gond.

Vizsgáljuk hát meg ezeket a gondolatokat – lássuk, mit gondol róluk a tudomány –, és alkalmazzuk őket! Na, nem a teljes életünkre, csak a következő öt percre, amíg belépünk az állásinterjúra, berúgjuk a büntetőt, felvetjük azt a kínos témát egy munkatársunknak vagy egy barátunknak. A kiélezett pillanatokra. Mert ezek azok, amikor a legnagyobb hasznát vesszük annak, ha képessé válunk a jelenlétre.

Hogyan nyilvánul meg a jelenlét és milyen érzés?

A jelenlét arrogancia nélküli magabiztosság.

ROHAN, AUSZTRÁLIA

A jelenlét két módon manifesztálódik. Az egyik, ahogyan kommunikálunk. Ezt Lakshmi Balachandra így határozta meg a vizsgálatában: szenvedéllyel, magabiztosan és szimpatikus lelkesedéssel. Vagy, ahogy Rohan írta a jelenlét definíciójában: arrogancia nélküli magabiztossággal. A másik út a jelenlét eléréséhez a szinkronitáson keresztül vezet – erről lesz még szó később.

Most kanyarodjunk vissza kicsit a befektetőkhöz, akiket különösképpen foglalkoztat, hogy miként is nyilvánul meg a jelenlét. Ezeknek az embereknek gyorsan kell döntéseket hozniuk arról, hogy egy ötlet megéri-e a beruházást számukra. Milyen jelek után kutat tehát egy sikeres befektető a prezentáció közben? Mik azok az apró különbségek, amelyek alapján eldönti, hogy a sok jól hangzó ötlet és kecsegtető üzlet közül melyikbe fekteti a pénzét?

Az alábbiakban összefoglalom azokat a megfigyeléseket, amelyeket sikeres befektetők tettek az évek során:

Azokra a jelekre figyelek, amelyek elárulják, hogy az előadó valójában maga sem vevő igazán a saját ötletére. Márpedig ha ő nem vevő rá, én sem leszek az.

Túlságosan iparkodnak, hogy jó benyomást tegyenek rám, miközben azt kellene megmutatniuk, hogy mennyire elkötelezettek az ötlet mellett, amiről beszélnek.

Túl vehemensek és agresszívek, túlságosan nyomulnak. Nekem ez inkább védekező magatartásnak tűnik. Nem várom tőlük, hogy mindenre tudják a választ. Tulajdonképpen ezt nem is szeretném.

Nem zavar, ha az előadó kicsit ideges, hiszen nagy dobásra készül, olyasmit tesz, ami nagyon fontos a számára, teljesen érthető az idegessége.

Vegyük sorra a fenti megfigyeléseket! … … …

Jegyzetek

Végjegyzetek

Bevezetés

1 Le Crime de Sylvestre Bonnard (1881).

Első fejezet

1 Lehetett volna az ötödik is. Teljesen mindegy. Nekem úgy tűnt, az ezredik emeletre megyünk.

2 Diderot, D. (1830) Színészparadoxon. Fordította: Görög Lívia. Magyar Helikon, Budapest, 1966, p40.

3 Alan Watts így ír A bizonytalanság bölcsességében: „Mivel minden jövőről való tudásunk pusztán elvont és logikai elemekből – következtetésekből, kitalációkból, levezetésekből – épül fel, nem ehetjük, érezhetjük, szagolhatjuk, láthatjuk, hallhatjuk meg, és semmilyen más módon sem lelhetjük benne élvezetünket. A jövőre törni annyi, mint valami állandóan hátrébb és hátrébb húzódó fantomot kergetni: minél nagyobb hévvel vesszük üldözőbe, annál sebesebben iramlik tova.” Alan Watts: A bizonytalanság bölcsessége. Fordította: Magyar László András. Édesvíz Kiadó, Budapest, 1999, p58.

4 Uo.

5 Uo.

6 Lásd Balachandra, L. (2015). Keep calm and pitch on: Balancing and moderating effect on the entrepreneur’s pitch. Publikálásra benyújtott kézirat.

7 Egy kutatásban, amiben azt vizsgálták, hogy a jelentkezők verbális megnyilvánulásai milyen hatást gyakorolnak a felvételiztetőkre, és azok végül kit vesznek fel, Angela Young és Michele Kacmar azt találták, hogy „a lelkesedés, a magabiztosság és a hatásosság olyan interperszonális tulajdonságoknak bizonyultak, amelyek nagyban befolyásolták a felvételiztetők ítéletét az adott jelentkező általános kvalitásaival, ilyen módon a végső felvételi döntéssel kapcsolatban.” Young, A. M., & Kacmar, C. M. (1998). ABCs of the interview: The role of affective, behavioral, and cognitive responses by applicants in the employment interview. International Journal of Selection and Assessment, 211– 221.

8 A lelkesedésnek a vállalkozókra és vállalkozókkal dolgozókra tett hatásáról is remek áttekintés nyújt Cardon, M. S., Wincent, J., Singh, J., & Drnovsek, M. (2009). The nature and experience of entrepreneurial passion. Academy of Management Review, 34, 511– 532. Lásd még Cardon, M. S., Gregoire, D. A., Stevens, C. E., & Patel, P. C. (2013). Measuring entrepreneurial passion: Conceptual foundations and scale validation. Journal of Business Venturing, 28, 373– 396.

9 Levine, S. P., & Feldman, R. S. (2002). Women and men’s nonverbal behavior and self-monitoring in a job interview setting. Applied HRM Research, 7, 1–14; Gudykunst, W. B., & Nishida, T. (2001). Anxiety, uncertainty, and perceived effectiveness of communication across relationships and cultures. International Journal of Intercultural Relations, 25, 55–71; McCarthy, J., & Goffin, R. (2004). Measuring job interview anxiety: Beyond weak knees and sweaty palms. Personnel Psychology, 57, 607–637.

10 DeGroot, T., & Motowidlo, S. J. (1999). Why visual and vocal interview cues can affect interviewers’ judgments and predict job performance. Journal of Applied Psychology, 84, 986–993; McGovern, T. V., & Tinsley, H. E. (1978). Interviewer evaluations of interviewee nonverbal behavior. Journal of Vocational Behavior, 13, 163–171.

11 Baron, R. A. (1986). Self-presentation in job interviews: When there can be “too much of a good thing.” Journal of Applied Social Psychology, 16, 16– 28.

12 Akit érdekel, betekintést nyerhet a sztereotípiákról, az előítéletekről és a diszkriminációról folytatott kutatásaimba: Cuddy, A. J., Fiske, S. T., & Glick, P. (2008). Warmth and competence as universal dimensions of social perception: The stereotype content model and the BIAS map. In M. P. Zanna (Ed.), Advances in Experimental Social Psychology, Vol. 40 (pp. 61–149); Cuddy, A. J. C., Glick, P., & Beninger, A. (2011). The dynamics of warmth and competence judgments, and their outcomes in organizations. Research in Organizational Behavior, 31, 73– 98.

13 Személyiségvédelmi okokból a könyvben szereplő egyes neveket megváltoztattam.

14 Popova, M. (2014, January 6). An antidote to the age of anxiety. [Külső hivatkozás].

Lábjegyzetek

1 Walt Whitman: Ének a nyílt útról (Fűszálak). Fordította: Weöres Sándor. Magyar Helikon, 1964

Köszönetnyilvánítás

Ennek a köszönetnyilvánításnak az előkészítése elég nagy feladat volt, de persze hálás is. Nehézségét az adta, hogy rengeteg embernek kell kinyilvánítanom a köszönetemet. Sokan támogattak, segítettek, mutattak helyes irányt és állítottak kihívás elé. Hálás vagyok annak a számos embernek, aki rám áldozta az idejét, és hajlandó volt megosztani velem a tudását, hogy megjelenhessen ez a könyv.

Tudom, nem megszokott dolog egy köszönetnyilvánítást valaki más köszönetnyilvánításából vett idézettel kezdeni, de nem tudom, miként jellemezhetném jobban Richard Pine-t annál, ahogyan Susan Cain írja le őt a Quietben: „a legokosabb, leghozzáértőbb és legemberibb irodalmi ügynök, akit egy író csak remélhet magának.” Richard mindenki másnál előbb meglátja a lehetőséget és a potenciált egy ötletben. Innentől kezdve pedig teljes erőbedobással, elszántan támogatja mind az ötletet, mind a szerzőt. Örökre a lekötelezettje maradok, akárcsak az InkWell Managementnek.

Hálásan köszönöm a Little Browntól Reagen Arthurnak, amiért hitt ebben a projektben, és amiért a rendelkezésemre bocsátott egy igazi álomcsapatot, hogy életre kelthessük az ötletet. Nagy-nagy köszönet különleges szerkesztőmnek, Tracy Beharnak, aki mindig pontosan tudta, mikor, mivel segíthet nekem a legtöbbet, hogy összeszedhessem a szükséges részleteket, és aki annyi mindent beletett ebbe a könyvbe; tette mindezt nagy higgadtsággal és jelenléttel. Köszönöm neked, Tracy, hogy soha nem adtad fel, amikor számos alkalommal elbizonytalanodtam. És köszönöm a csodálatos Little Brown-csapatnak, köztük Nicole Dewey-nek, aki végigjárta velem annak a folyamatnak az összes állomását, mialatt megtanultam, hogy miként is közvetíthetem az olvasók felé saját könyvvel kapcsolatos lelkesedésemet; Jean Garnettnek, aki olyan nagy szeretettel viseltetik a szavak és a szépen kanyarított mondatok iránt (nem is tudom, Jean, szokták-e ezt így mondani egyáltalán) és Miriam Parkernek, akinek a csodás weboldalt köszönhetem. Szintén szeretném hálámat kifejezni Mario Pulice-nek, Julie Eartlnek, Betsy Uhringnek és Genevieve Niermannek, akik mind a Little Brown fantasztikus csapatának tagjai. Nagy szerencsémre együtt dolgozhattam Bill Tonelli szerkesztővel, aki hihetetlenül ért a történetmeséléshez; Matthew Hutsonnal, aki aprólékos munkával átböngészte a kéziratot, és akár háromszor is ellenőrizte a végül bekerült kutatásokat. És ott volt még Sheri Fink, aki ügyesen kiszúrta az átdolgozásra szoruló részeket, Chris Werner, Jeff Gernsheimer és Jack Gernsheimer, akik az én kis rövidnadrágos ötletemből komoly öltönyöst faragtak, és olyanná tették, amire igazán büszke lehetek – köszönet nekik a meglátásaikért és a türelmükért.

A Harvardon is sokaknak tartozom köszönettel, akik lehetővé tették e könyv megjelenését. Ők nem csupán abszolút hozzáértők, de csodás emberek is. Korábbi laborvezetőm, Nico Thornley csodálatra méltóan vezényelte le számos kutatásunkat: összeszedte, kiképezte és irányította a kutatási asszisztensek fantasztikus doktoranduszcsapatát; jelentős mértékben hozzájárult az elméletek, a kérdések és a vizsgálati módszerek kidolgozásához – tette mindezt egyetlen zokszó nélkül. Kailey Anarino a munkamemóriám: képes a számtalan folyton változó részlet között bravúrosan egyensúlyozni, és totális profizmussal és könnyedséggel végez minden szervezést. Komolyan nem tudom, hogyan csinálja. Jack Schultz, a labor jelenlegi vezetője keményen dolgozik a számos kísérleti projekten és menedzseli a kollégákat, tárgyal mindenkivel, megszervezi a meetingeket, az adatgyűjtést, és intézi az analíziseket, óriási szakirodalomhegyeken rágja át magát, miközben fáradhatatlanul keresi a kreatív megoldásokat a nagy problémákra. Lekötelezettje vagyok annak a sok elhivatott kutatóasszisztensnek és doktorandusznak, akik az évek során segítettek a kutatások lefolytatásában. Brian Hall és Joe Navarro: köszönöm, hogy mozgásban tartottátok a dolgokat. Kedves és okos kollégáim a Harvard Business School NOM (Negotiations, Organizations and Markets) egységénél: megtiszteltetés veletek dolgozni. És köszönöm az MBA-s diákoknak, doktoranduszoknak, vezetőképzősöknek, és persze világszerte minden diákomnak.

Szerencsés vagyok, amiért nagyszerű nők sora egyengette az életemet. Az első közülük általános iskolai tanárnőm, Elsa Wertz volt, aki az aprócska pennsylvaniai iskolában csepegtette belém a magabiztosságot, és bírt rá, hogy elkötelezett legyek egy életre a gondolkodás mellett (ahogy tette ezt két csodás lányával, Annie-vel és Maryvel is, akik ma a munkatársaim). Kathy Mohn a középiskolában tanított nekem angol irodalmat, és mélyítette el bennem az írás szeretetét. Barbara O’Connor történelemre és szociológiára tanított ugyanitt, és megmutatta, miként lehet humorral és bátorsággal megkérdőjelezni a fennálló helyzeteket. A Coloradói Egyetemen Bernadette Park professzor és az akkor még doktorandusz Jennifer Overbeck vezetett be a szociálpszichológia világába, és kalauzolt végig egy értekezés elkészítésének folyamatán egy olyan témában, amit fontosnak tartottam, majd bizalmat szavazva beajánlott doktoranduszhallgatónak Susan Fiske keze alá. Susan külön kitüntetést érdemelne, mert a doktori iskola elején az optimizmusom és a szemtelenségem talán kicsit több volt a kelleténél, de soha nála elhivatottabb és törődőbb témavezetővel nem találkoztam. Nem tudom, mit látott meg bennem, de örökké hálás leszek neki, amiért tanítványául fogadott. Amikor már a Harvardon dolgoztam, szintén számos nagyszerű nő segített, köztük Kathleen McGinn, Robin Ely, Teresa Amabile, Jan Hammond, Youngme Moon, Frances Frei és Rosabeth Moss Kanter. Miattatok lehetek most itt, ezért én is igyekszem ugyanezt megtenni azokért a fiatal nőkért és férfiakért, akiknek szükségük van a támogatásra.

Kutatások nélkül egész biztosan sokkal kevesebb dologról tudtam volna szót ejteni ebben a könyvben. Roppant hosszú azoknak az okos tudósoknak a névsora, akikkel együtt kutathattam. Közülük is elsőként Dana Carney-nak szeretném kifejezni a köszönetemet, aki lelkiismeretes, precíz és elhivatott kutató, maga az Agy az e könyvben is leírt számos kutatás mögött. Rengeteget tanultam a vele való közös munka során. Andy Yap okos és inspiráló munkatárs, köszönet érte. Susan Fiske és Peter Glick: bár közös kutatásaink nem képezik e könyv tárgyát, mégis mindketten fontos támaszai a szociálpszichológiai gondolkodásomnak. Köszönöm, hogy több mint tizenöt éve együtt dolgozhatom veletek. Lizzie Baily Wolf nagy segítségemre volt számos dolog, apró részlet végiggondolásában, és mindig kiváló munkatársnak bizonyult. Maarten Bos, James Gross, Kelly Hoffman, Elise Holland, Christina Kallitsantsi, Julia Lee, Jennifer Lerner, Christine Looser, Brian Lucas, Chris Oveis, Jonathan Renshon, Jack Schultz, Gary Sherman, Nico Thornley, Niko Troje, Abbie Wazlawek, Annie Wertz és Caroline Wilmuth: nektek is szeretném megköszönni a sok segítséget.

Rengeteg olyan kutató van még, akikkel ugyan közvetlenül nem dolgoztam együtt, de a jelenlétről, az erőről és a test-elme kapcsolatról kialakított véleményemre és elképzeléseimre óriási jelentőséggel bírnak a kutatásaik: Jessica Tracy, Pamela Smith, Joe Magee, Adam Galinsky, Deb Gruenfeld, Vanessa Bohns, Li Huang, Scott Wiltermuth, Bob Josephs, Pranjal Mehta, Lakshmi Balachandra, Leanne ten Brinke, Nancy Etcoff, Dan Cable, Alison Wood Brooks, Francesca Gino, Alison Lenton, Laura Morgan Roberts, Claude Steele, Geoff Cohen, David Sherman, Robert Sapolsky és Bessel van der Kolk (és még sokan mások). Kutatásaik nagyon fontosak voltak a számomra. Köszönöm nekik és a hozzájuk hasonlóknak, hogy munkájukkal olyan sokat hozzátesznek a tudományterület fejlődéséhez.

Köszönöm a támogatást író barátaimnak, akik türelemmel viselték pánikszerű hívásaimat, és segítettek megtalálni a megfelelő szavakat. Nagy-nagy köszönet és hála nektek, Susan Cain, Adam Grant, Neil Gaiman, Amanda Palmer, Simon Sinek, Adam Alter, Bill Ury és Brene Brown. Mindig megkaptam tőletek azt a derűs optimizmust, amire szükségem volt.

A barátaim támogatása és bátorítása szintén nagyon sokat jelentett. Külön köszönet ezért Kenworthey Bilznek, Molly Crockettnak, Liz Dunnak, Eli Finkelnek, June Grubernek, Elizabeth Hainesnek, Lily Jampolnak, Michael Morrisnak, Kathy Phillipsnek, Jennifer Richesonnak, Mindi Rocknak és Todd Rose-nak.

Michael Wheeler, Chantal és Michelle Blais, Marina Mitchell, Monica Lewinsky, Guy Raz, Joanna Coles, Mika Brzezinski, Jane McGonigal, Kelly McGonigal, Ken Cain, David Hochman, Eileen Lorraine, Kristin Vergara, Kendra Lauren „Mayor of Aspen” Gros, Peggy Fitzsimmons, Jason Webley, Wendy Berry Mendes, In Paik, Toni Schmader, David Gergan, Piper Kerman, Sam Sommers, Katie Stewart Sigler, Bret Sigler, Vera Sundstrom, Olga és Sergei Demidov, Alex és Amy Myles, April Rinne, Laurie és Josh Casselberry, Pat és Jack Casselberry, Christine Getman, Mac McGill, Uyen Nguyen és az YGL sok tagja mind a maga módján segítette ennek a könyvnek a megszületését.

Külön szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik megtanítottak előadni, mert enélkül azt hiszem, az írásba sem tudtam volna belefogni. Liz Dunn hívott meg 2010-ben a PopTech-re, és mutatta meg, miként tartsak előadást a pszichológiáról nagy közönség előtt. Andrew Zolli, Erik Hersman és a PopTech csapata: köszönöm, hogy 2011-ben is meghívást kaptam tőletek. Bruno Giussani és Chris Anderson voltak azok, akik felkértek, hogy tartsak előadást a TEDGlobal 2012-n. Köszönet az egész TED-csapatnak, köztük June Cohennek, Ben Lillie-nek, Emily McManusnak és a többieknek. Örökké hálás leszek azoknak, akik hosszú órákat áldoztak az életükből arra, hogy interjút készíthessek velük a könyv anyagához. Az ő történeteik és meglátásaik a könyv fontos, lényegi részét jelentik – Jeffrey Brown, Pauline Rose Clance, Will Cuddy, Neil Gaiman, Jamini Kwon, Julianne Moore, Mikko Nissinen, Calida Garcia Rawles, Emma Seppala és Kathy Sierra, köszönöm.

Köszönöm annak a rengeteg embernek, akik bátran megosztották velem a történeteiket. Talán furcsán hangzik, de pont arról tanultam tőlük, amit a kísérleteim során is tanulmányozok. Mondhatni, életszagúvá tették a tudományt. Ők segítettek kidolgozni a vizsgálataink során feltett kérdéseket. Ezek az emberek a könyv minden oldalán felbukkannak – ők azok, akik a mindennapi munka során az üzemanyagot szolgáltatják az optimizmusomhoz. A legmélyebb hálával tartozom ezeknek az embereknek, remélem, ezt sikerült kifejeznem ennek a könyvnek a lapjain.

Most, hogy megírtam ezt a könyvet, rájöttem, miért hálálkodnak a szerzők a családtagjaiknak: egy könyv az írása közben maga is családtaggá válik, legalábbis folyvást jelen lesz a család életében. Amikor az ember nem az íráson gondolkodik, valójában akkor is az jár a fejében: hallgatja a családtagok beszámolóit az életük eseményeiről, és azt kutatja, miként kapcsolhatná azokat a könyvhöz. Tényleg óriási türelemre és szeretetre van szükség a családtagok részéről, hogy képesek legyenek támogatni a szerzőt a munkája során. Férjem, Paul Coster és a fiam, Jonah Cuddy derekasan kitettek magukért e téren: szerettek, támogattak és sosem veszítették el a hitüket bennem. Jonah bölcsessége és kedvessége, erőteljes jelenléte néha megdöbbentő számomra – hogy lehet ekkora mázlim a fiammal? Paul pedig az, aki beutazta velem a fél világot, kalandot és szerelmet vitt az életembe… és valójában nagyon örülök a kék nadrágodnak! Mindkettőtöknek szívből köszönök mindent.

Librilogo_uj_h96
Ismerd meg szerzőinket és műveiket a
libri-kiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz videókat a
nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

ekonyvlogo
Felhasznált betűtípusok
Noto Sans & Serif – SIL Open Font Licence