Copyright © Lanczkor Gábor, 2016

Borítókép © Europress/Getty Images

Megjelent Budapesten 2016-ban

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Csordás Gábor

Olvasószerkesztő Décsi Tamás

Borítóterv Tillai Tamás

Szerzőfotó Békefi Dóra

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-676-657-3

A kötet megjelenését támogatta:

A kötetben szereplő versek („Hogy értem-e spanyolként az olaszt?” kezdetű kivételével) a szerző García Lorca-átiratai.

ELSŐ RÉSZ

Aábccsdeéfggyhiíjklmnoópqrsszttyuúüűvwxyzzs

Annak, aki valóban megtanult olvasni, a betűk a maguk rejtettségében csaknem láthatatlanok; szavakat olvas, akár a zsidók a magánhangzók nélkül álló szavaikat. Vagy a kínaiak a maguk kalligráfiáit. És amint ezeket a kalligráfiákat szét lehet bontani mindenféle vonalkákra, az én nyomtatott betűim az egysejtű állatokéhoz hasonlító finom pulzálással jelzik figyelmes olvasómnak, mennyire sérülékeny dolog az írásbeliség. Minden betűnk bio; a szavak rég fertőzöttek.

Bégetne csak, gyapját nem adja:

sötét szerelem fojtott hangja –

víz-híja ár, várfal nélküli város!

Epébe mártott tűhegy varrja

nyelvemre rózsáid szirmonként,

ezt kértem hangosan hadarva, –

gyűrött selymekben jössz hozzám,

kezedben egy szál szőrös barka,

meg is intesz vele gyengéden!

Langyos gyomok közt hagysz magamra.

Vagyok szerelem, természet vagyok!

Sötét szerelem fojtott hangja –

állkapcsa, felső fogsora között

roszog az elvirágzott hanga.

Budán nőtt föl Évi, Dél-Budán, a merevségig tisztességes katolikus polgárcsaládban, olyan szellemi és társadalmi környezetben, amelyet roppantul tiszteletreméltónak találtam ugyan, de fölállt tőle a hátamon a szőr. Négyen voltak testvérek, két lány és két fiú. A szülői lakás a Villányi úton volt, szemközt a Szent Imre Gimnáziummal. Magától értetődően itt érettségizett mind a négy testvér. Évi nem volt kitűnő tanuló, és inkább egy vidéki intézményt választott a fővárosi egyetemek helyett. A reáltárgyak mentek neki jobban, és könnyedén fölvették a szombathelyi főiskola környezetmérnöki szakára. A Country Clubban találkoztunk egy buliban. Két héttel a megismerkedésünk után volt egy igen komoly beszélgetésünk. Ültünk egy füves dombháton, és a távoli szélerőműveket bámultuk, míg a kimérten forgó turbinák lapátjai ütemesen el-elfedték a csúcsfényeket a lassú alkonyatban.

Ez után a beszélgetés után (nyolcvanöt százalékban Évi monológja volt) vettem el a szüzességét az autószagú pokrócon. Elég nehezen tudtam csak beléhatolni. Hiába adta magát oda egészen őszintén, legbelül mégis remegett. A családjáról mesélt előtte. Gyónt. Mint egy alkalom-szülte pogány papnak, úgy gyónt meg nekem. Délutánonként találkozhatott ugyan fiúkkal, ha akart, ebbe beleszólni senkinek nem volt hatalma, de még negyedikes gimnazistaként, pénteken és szombaton is legkésőbb este tízre otthon kellett lennie. A főiskolás gólyabálon csókolózott először. Volt eleinte a tekintetében és gesztusaiban valami szűkölő sértettség. Ahogy szép, hosszú barna hajtincseit a mutatóujjára csavargatta. Mindig csendes volt és diszkrét. Nem lehetett vele veszekedni. Amikor sikerült végre átszakítanom a szűzhártyáját, amit egy hosszú sóhajjal nyugtázott, büszkeség öntött el. Teljesen meztelenek voltunk mind a ketten. Miután elélveztem, pár percig még összebújva feküdtünk. Az óvszert a bokrok mögé dobtam. A sötétszürke felhőrongyokat bámultam az égen, meg a bujdosó hold halvány fényét, majd megkérdeztem Évit, hogy nem fázik-e. Elnevettük magunkat. Utólag láttam, hogy egy kicsit véres lett a pokróc. Gyorsan felöltöztünk, de nem akartuk még otthagyni a dombtetőt, összeölelkezve bámultunk tovább észak felé. Addigra egészen besötétedett, és a magas szélerőművekből már csak a pislogó csúcsfények látszottak, maguk a lapátok nem.

– Nem fázol? – tettem föl újra a kérdést.

– Nem – felelte Évi, de közben már levetettem a farmerdzsekimet, hogy ráadjam.

– Te meg megfagysz itt nekem – mondta, és végigdörzsölte a hátam.

Miután a nap narancssárgás visszfényei is fölszívódtak a fátyolfelhős nyugati horizonton, fölerősödött a szél.

– Nem fázom. Nem vagyok fázós. Anyám azt szokta mondani, hogy halvérű vagyok.

Évi elkezdte félhangosan számolni a szaporán pislogó fényeket.

– Tizenhárom – mondta.

Megszámoltam őket én is. Tizenhárom.

– Találkozunk holnap? – kérdezte visszafogottan.

– Persze.

– Fél hatig van órám a főépületben.

– Akkor odamegyek érted fél hatra – mondtam, és ittam egy korty gyümölcslevet, majd ettem egy falat kekszet. – Beülhetünk valahová enni. Vagy fölmehetünk hozzám. Kérsz? – nyújtottam Évi felé a kekszes zacskót.

Mintha hirtelen elkomorodott volna. Kivett belőle egyet, de nem harapott bele.

Adtam egy puha puszit a szájára, mire ő gyöngéden, kislányosan harapdálni kezdte az ajkamat.

– Kezdek fázni – mondtam pár perc múlva. – Menjünk lassan.

Egy Rolling Stones válogatáskazettát tettem be a magnóba, miután begyújtottam a motort, és fölkapcsoltam a fényszórókat. Éjszakai lepkék kavarogtak az autó orra és a méternyire lévő túlvilágított bodzabokor között. A Ventillator Blues indult el, nagyjából a harmadától. Én magam másoltam egymás után a számokat még gimnazista koromban. Betéve tudtam ezt a kazettát. Ahogy a murvás útról rákanyarodtunk a kátyús aszfaltra, épp akkor szólalt meg a Shine a Light. A zongorás indítás és Jagger érzelmes hangütése, akkor úgy éreztem, sikeresen helyre rak közöttünk valamit. Évi combjára tettem a jobbom, bár folyton el kellett vennem, hogy háromból visszakapcsoljak kettőbe, majd újra háromba, míg a pocsék állapotban lévő bekötőúton szlalomoztam.

– Van jogosítványod? – kérdeztem, amikor már a tükörsima aszfalton repesztettünk Szombathely felé.

– Van, de egyszer sem vezettem a forgalmi vizsga óta. Pedig, képzeld, elsőre átmentem. A rutinon is.

– Én a forgalmin csak másodikra. De mért nem vezettél?

– Apám fizette az egészet, ragaszkodott hozzá, hogy mind a négy gyerekének meglegyen a jogsija.

– Aha, helyes – biccentettem.

A kollégiumhoz vittem. Miután kiszállt az autóból, fülig érő szájjal integette végig a bejáratig vezető rövid járdaszakaszt. Kinyitotta az üvegajtót, és csak állt ott mosolyogva, mint aki egyáltalán nem is akar bemenni. Behúztam a kezem a lehúzott ablakon, dudáltam egyet, majd elhajtottam.

Cafka, céda, ez a két ódivatú szó jut eszembe c-vel, ha arra a nőre, az exemre gondolok. Másfél évvel a biobolt megnyitása után vettem meg legelső mobiltelefonomat, egy fekete Alcatelt, aminek kétsoros kijelzője volt, és tíz sms-t tudott tárolni. (A vonalas telefonom üzenetrögzítője, amit amúgy is utáltam, folyton meghülyült.)

A Szent Márton út egyik tízemeletes panelházának aljában, a piac közelében béreltem üzlethelyiséget. Erősen gondolkoztam egy főtéri udvaron, ahol szintén kiadó volt egy túlárazott lyuk, de végül az egyszerűbb parkolás miatt is a Szent Márton út mellett döntöttem. Kilenctől ötig tartottam nyitva, szombatonként délig. Amikor áruért mentem, az unokaöcsém helyettesített a boltban. Száz százalékig megbíztam benne. Beletelt némi időbe, míg beindult az üzlet. A legtöbben egyszerűen csak pofátlannak gondoltak, hogy egy bio-címkés lekvárt annyiért adok, amennyiért.

Az előző barátnőmmel három hónappal azelőtt szakítottam, hogy Évivel találkoztunk. Szakítottunk, de egy ideig még összetartott bennünket a szex. Másfél évig voltunk együtt Nórával, és közös megegyezéssel váltunk szét, bár, ha jól emlékszem, talán az én kezdeményezésemre. Kozmetikusként dolgozott a Király utcában, és a Wesselényin szokott parkolni, ami akkor még nem volt fizetőövezet. Sokszor éreztem a szakításunk után, hogy Nóri szántszándékkal próbál a sportos kis Mazdájával minél közelebb megállni a társasházhoz, ahol laktam. Előfordult, hogy reggel összefutottunk. Véletlenül. A kocsiját mindenesetre nap mint nap láttam. Néha bekukucskáltam az enyhén sötétített ablakokon, amivel tulajdonképpen beismertem, hogy továbbra is kívánom ezt a különlegesen ápolt testű, huszonhét éves nőt. Volt, hogy egyszerűen csak fölhívtam késő délután (neki már akkor volt mobilja, amikor összejöttünk, egy türkizkék Ericsson, őrületesen menőnek számított, le lehetett hajtani a billentyűzetvédőjét), majd némi csevely után megkérdeztem tőle, meddig dolgozik holnap, és hogy nem iszunk-e meg valamit utána. Amiből persze kivétel nélkül dugás lett, mindig nálam. Nóra egy oladi panelben bérelt kétszobás lakást. A város túlfelén, kertes házban nőttem föl, és Sárvár, ahová szűk fél óra alatt átértem kocsival, mindig lényegesen közelebbinek tűnt nekem, mint ez a nyolcadik emeleti albérlet. Olad és környéke mindmáig reménytelenül idegen maradt számomra, akár egy enklávé Szombathelyen belül.

Nóra mindenét gyantázta vagy borotválta, még a pihéket is a karjáról. Amikor fölvetettem neki, hogy amúgy is gyönyörű a bőre, fölösleges, sőt kár szoláriumba járnia, megsértődött. Amikor bevallottam neki, hogy jobban szeretem az arca természetes színét a púdernél és a pirosítónál, úgyszintén. Nagyon zavart, hogy dohányzik. A kéz- és lábkörmei mindig tökéletesre voltak lakkozva. A haját hetente megigazíttatta egy fodrász barátnőjével.

Valaki járt benne nem sokkal előttem, hiába mosta meg az ölét a nimfomániás szukája, éreztem a váladéka szagán, a váladéka más összetételén, a duzzadtabb kisajkain, éreztem a nyelvemmel a másik farok lenyomatát a kitágult hüvelyében, és fogadkoztam, ez volt az utolsó alkalom, tényleg a legeslegutolsó alkalom, hogy hozzáértem, miután így megalázott. Három nappal Évi szüzességének elvesztése után történt. Nóra úgy tett, mintha nem is értené, miért ragaszkodom hozzá, hogy rögtön hazavigyem utána. Kis híja volt, hogy nem tört ki belőlem a sírás, amikor visszaértem a lakásomba. Soha nem mondtam el Évának.