ROBERT MASELLO

AZ EINSTEIN-PRÓFÉCIA

Budapest, 2016

Fordította

FARKAS VERONIKA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Robert Masello: The Einstein Prophecy

Copyright © 2015 Robert Masello.

All rights reserved.

This edition made possible under a license
arrangement originating with Amazon Publishing
www.apub.com.

Cover design © Amazon Publishing

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

Felelős kiadó
Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette
Laik Eszter

ISBN 978-615-5638-11-4

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

„Nem tudom, hogy miféle fegyverekkel harcolnak majd a harmadik világháborúban, de azt tudom, hogy mivel a negyedikben: kövekkel és botokkal.”

Albert Einstein egy interjúban
Alfred Wernernek a Liberal Judaismban (1949)

ELSŐ FEJEZET

STRASBOURGTÓL DÉLRE
ELZÁSZ-LOTARINGIA

1944. AUGUSZTUS 4.

Egy szőke hajú, körülbelül tizenkét éves fiú felmászott a törmelékhalom tetejére, törött téglák, megperzselődött fadarabok és összetört üvegcserepek között tapogatva ki magának az utat. Barna inge cafatokban lógott róla, fűzőjét vesztett cipője mintha bármelyik pillanatban leeshetett volna a lábáról. De egy hegyi kecske kecsességével kapaszkodott fel fürgén a kupac tetejére, ahol kinyújtotta vékony kis karját, hogy megragadja a merészsége jutalmát, majd büszkén meglengette a feje felett.

Más fiúk, fiatalabbak és kevésbé bátrak – vagy kevésbé felelőtlenek –, a kráterekkel tarkított aszfaltról figyelték, ahogy a kisgyerek a nyaka köré tekeri a csillogó alufólia csíkot, és elindul visszafelé.

– Ezek bármit képesek összeszedni – jegyezte meg Teddy Toussaint közlegény a dzsip vezetőülésén. – Amikor én voltam gyerek, mi üvegkupakokat gyűjtöttünk.

– Mi baseballkártyákat, de azok más idők voltak. – Azok az idők, gondolta Lucas Athan hadnagy, mintha évezredekkel és kilométerekkel lennének mögöttük.

– Az már bizonyos – húzta a szót déliesen Toussaint –, és akkoriban még senki nem lőtt rám. – Elővett egy csomag Red Man bagódohányt, és leharapott róla egy darabot.

– Hadnagy? – nyújtotta oda a nedves csonkot.

– Nem, kösz. – Lucas közben azt figyelte, ahogy a kisfiú visszaugrik az aszfaltra, és megmutatja a barátainak az alufóliát. Egy gyermekkori barátjára, Paulie-ra emlékeztette, aki egy nyílheggyel dicsekedett nekik, amit az egyik osztálykiránduláson talált. Felettük többtucatnyi szalag lógott le a lebombázott házak tetejéről és a kopasz fákról. A fóliát a német vadászgépekről szórták le konfettiként, hogy megzavarják a szövetségesek rádió-összeköttetését.

Senki nem állíthatta a nácikról, hogy ne lennének találékonyak, és még itt, azon a területen is, amelyről átmenetileg kivonultak, hagytak maguk után néhány taposóaknát és egy-egy magányos mesterlövészt az elhagyott harangtornyokban.

Toussaint azt állította, hogy egy adag bagó élesebbé teszi az érzékszerveit, és ezt be is bizonyította egy nappal korábban, amikor leszedett egy karzaton bujkáló mesterlövészt a templomban, amelyet éppen átkutattak. Egyetlen lövés, és a Kraut már át is bukfencezett a korláton.

– Három ilyet vadásztam le Baton Rouge-ban – dicsekedett a közlegény.

Mivel egy titkos előőrs tagjai voltak, az útvonaluk dermesztően veszélyesnek bizonyult. Lucas örült, hogy Toussaint-re támaszkodhat. Vele ellentétben a közlegénynek a vérében volt a katonaság. Őt magát a gyalogságtól helyezték át a CRC-be, a Kulturális Mentési Bizottságba, a képzőművészeti és építészeti szakértőknek ebbe a kis létszámú osztagába, amelynek tagjai azt a feladatot kapták, hogy megtalálják, biztonságba helyezzék és megőrizzék azokat az értékeket, amelyekre a nácik az európai hadjáratuk során rátették a kezüket.

A CRC tagjai civilben múzeumi kurátorok, műkereskedők vagy professzorok voltak, mint Lucas, de most hatalmas vállalkozásba vágták a fejszéjüket. A német hadsereg ekkorra már kifosztotta Olaszországot, Franciaországot, Belgiumot, Lengyelországot és Hollandiát, és mindeközben majdnem kétmillió értékes festményt, szobrot és egyéb képzőművészeti remeket zsákmányoltak – de úgy tűnt, az étvágyuk ettől függetlenül csillapíthatatlan maradt. Az ebül szerzett javakat titkos raktárakban őrizgették arra várva, hogy a háború megnyerése után – amelyben az összes náci rendíthetetlenül hitt – a Führer múzeumában kerülhessenek méltó helyükre.

Ez a rendíthetetlen hit egészen a normandiai partraszállásig kitartott.

De a szövetségesek seregei még két hónappal később is a fogukat összeszorítva küzdöttek, és hatalmas áldozatok árán foglalták vissza azokat a területeket, amelyeket a háború elején veszítettek el. A Saint-Lô nevű kis északnyugati faluért folytatott harc hetekig tartott, és tizenegyezer halott árán sikerült csak megnyerni. Az a környék, ahol Lucas és Toussaint éppen tartózkodtak, jóval a frontvonalon túl terült el, és különösen veszélyesnek számított. Elzász-Lotaringiából a Reich polgárait 1939-ben kitelepítették, a következő évben ezt a részt is Németországhoz csatolták, és csak a német származású elzásziakat engedték oda vissza. Strasbourg híres neoromán zsinagógáját a maga ötvennégy méteres kupolájával porrá égette a rezsim.

Lucas küldetését, amely eleve rendkívül kockázatos volt, még jobban megnehezítette, hogy az utasításokat nem közvetlenül a CRC-től kapta, hanem annak felettes szervétől, a Stratégiai Szolgálatok Hivatalától, az OSS-től. A küldetésük minden bizonnyal nagyon magas prioritásúnak számíthatott.

Katonai zubbonyának belső zsebében egy boríték lapult, benne annak a helyi vasbányának a hevenyészett térképével, ahol állítólag nagy mennyiségű lopott műkincset rejtettek el. A boríték emellett tartalmazta a legfontosabb tárgy szemcsés fényképét is – egy szarkofágét, amit Rommel hadteste, az Afrikakorps rekvirált a kairói Antikvitások Múzeumából. Lucasnak fogalma sem volt, hogy miért olyan fontos a háború kimenetele szempontjából ez a kőláda, de a klasszikus képzőművészetek és a szobrászat terén szerzett tapasztalatai miatt egyértelműen ő volt a legalkalmasabb ember a feladatra.

– Hadnagy – szállt ki Toussaint a dzsipből –, úgy tűnik, úton van a fogadóbizottság. – M1-es karabélyát szilárdan, bár lefelé irányított csővel markolta a kezében, miközben egy öregember ballagott feléjük, kezében egy seprűnyélre kötött fehér zsebkendőt lobogtatva.

– Ich bin der Bürgermeister – mondta az öregember, vagyis hogy ő a polgármester, majd megkérdezte őket, beszélnek-e németül.

Lucas habozva válaszolt neki, hálásan a gyorstalpalóért, amelyet a katonai hírszerzésnél végeztettek el vele, mielőtt útjára küldték volna:

– Ja, ich kann das – vagyis „igen, tudok”, majd azt is hozzátette, hogy az Egyesült Államok Kilencedik Hadseregének hadnagya.

Az öregember bólintott.

– A német katonák kivonultak – intett fél karjával a város lerombolt üzletei és lakóházai felé, mintegy alátámasztva az állítását. – Két napja mentek el. Itt csak civilek maradtak.

Lucas szeretett volna hinni neki, de volt annyi esze, hogy résen legyen. A háború éppen annyira a megtévesztés taktikájáról is szól, amennyire a puskagolyókról. Ezt a leckét korán megtanulta, még kiskatonaként, amikor egy fiatal ellenséges katona, akit egy törmelékhalom alól próbált kihúzni, arra használta utolsó erejét, hogy lesújtson rá egy törött bajonettel.

– A vasbányát keresem – mondta Lucas.

A polgármester arcán gyanakvás suhant át.

– Oda tud vezetni? – Abban reménykedett, hogy ez inkább parancsnak hangzik, mint kérdésnek.

A polgármester immár a seprűnyélre támaszkodva végigmérte őket, és azt mondta:

– Nem fogják bántani az ott bujkáló embereket?

Nem számított ritkaságnak, hogy az elhagyott bányákat óvóhelyként hasznosították.

– Lopott műtárgyakat keresek – magyarázta Lucas. – Ennyi.

A polgármester úgy fürkészte az arcát, mintha a rosszhiszeműség jeleit keresné rajta, majd felsóhajtott. Elfordult, és intett az amerikaiaknak, hogy kövessék. A dzsipet az úton hagyták – nem tűnt valószínűnek, hogy komolyabb autós forgalom haladna át erre a közeljövőben –, és követték az idős férfit a felszaggatott úton, az aknagránátokon és a törött macskaköveken át. Toussaint minden üres ajtót és ablakot szemmel tartott. A gyerekek egy része a rongyos barna inget viselő szőke kisfiú vezetésével ott szaladgált a nyomukban, még mindig fóliadarabokat gyűjtögetve.

Lucas úgy érezte magát, mint a hamelni fuvolás – Hameln mellesleg alig pár száz kilométerre volt tőlük –, aki a falut körbevevő sötét erdőbe vezeti a gyermekek seregét. Lucfenyők és szilfák magasodtak a fejük fölé, amelyeknek a felső ágai úgy ki voltak dekorálva fóliacsíkokkal, mintha karácsonyfák lennének. A talajt vastagon borították a lehullott levelek és a mohos fadarabok, és a levegő hőmérséklete itt olyan öt fokkal alacsonyabb lehetett. Azt a kis napfényt, amit a felhős ég átengedett, majdnem teljesen eltakarta a fák koronája. Lucas kivette az övéből a zseblámpát, és megvilágította vele maga előtt az utat.

– Nem mondhatnám, hogy ez nagyon tetszik nekem – jelentette ki Toussaint immár lövésre emelt puskával. – Csapdának tűnik.

Lucas sem érezte magát túl nagy biztonságban, de nem volt sok választása. Parancsot kapott, és a felettese egyértelművé tette, hogy nem mehet haza üres kézzel.

A vén polgármester a seprűjével utat vágva kivezette őket egy rozsdás sínpárhoz, amelyet már félig maga alá temetett a föld. Fél kilométeren át követték a síneket, majd gyérülni kezdtek a fák, és megjelent előttük egy masszív, kétszárnyú kapu, olyan, mint valami hatalmas katedrális bejárata, amelyet valószínűtlen módon egy domboldalba illesztettek. Ettől csak még meseszerűbb lett az egész, de nem vidám tündérmese; sokkal inkább hasonlított azokra a sötét teuton legendákra, amelyeken az őket követő rongyos kölyökcsapat minden bizonnyal nevelkedett. A polgármester háromszor megdöngette a fémajtót a seprűnyéllel, majd várt egy kicsit, és még hármat kopogott.

Lucas hallotta, hogy dünnyög valamit valakinek a túloldalon – úgy tűnt, mintha egyszerűen annyit mondana, hogy „én vagyok, nyisd ki” –, és egy másodperccel később már hallotta is, hogy a súlyos vasreteszeket csikorogva elhúzzák. Az ajtó az olajozatlan csigák, fogaskerekek és láncok nyikorgásának kíséretében lassan kinyílt, és egy simára vájt boltozatos alagút tárult fel mögötte, ahova a rozsdás sínek is leereszkedtek.

Egy hódprémbe öltözött férfi állt előttük tátott szájjal bámulva Lucast és Toussaint-t, aki egyenesen ráfogta a fegyverét.

– Kik ezek? – nyögte ki a kapu őre. – Miért hoztad őket ide?

– Csak a műtárgyak kellenek nekik.

– A műtárgyak a Führeréi! Rajtunk fogják leverni, ha eltűnnek.

– Ezt hagyd, hogy én döntsem el, Emil.

Emil összevonta a szemöldökét.

– Jó. Akkor legyen a te felelősséged.

A polgármester Lucas felé fordult, és az alagút irányába biccentett.

– Jöjjön. Megmutatom.

Az öregember vezetésével kikerülték a mogorva Emilt, és megindultak az alagútban. A levegő hideg lett, és pállott, az útjukat csak néhány erőtlen elektromos izzó világította meg, amelyek egy mennyezeti dróton sorakoztak. Valahol a sötétben egy generátor dübörgött. Legalább egy-két perc kellett ahhoz, hogy Lucas rádöbbenjen, többtucatnyi ember mellett haladnak el, akik a fal mentén kapaszkodnak egymásba félelmükben. Egy ősz hajú pár felé fordította a zseblámpáját, akik azonnal térdre estek a rongyos pokrócukon, és keresztet vetettek.

– Amerikaner! – hallotta a suttogásokat és a sóhajokat végig az alagút mentén.

– Mi az ördög? – kérdezte Toussaint. – Azt hiszik, le akarjuk őket lőni?

– Valószínűleg – válaszolta Lucas. És miért is ne hinnék? A háború rémségeinek se hossza, se vége nem volt. Lucas olyan dolgokat látott, amelyeket korábban elképzelni sem tudott volna: foglyul ejtett ellenállókat fákra felakasztva; olyan falvakat, amelyeknek az összes lakosát egy pajtába terelték, amit aztán felgyújtottak. Ezek az emberek, akik itt bujkáltak, minden bizonnyal úgy gondolták, hogy a szövetségesek is képesek ugyanazokra a rémségekre, mint a nácik. Egy szép napon, gondolta Lucas, majd megtudják az igazat, és szégyenkezve fogják lehajtani a fejüket.

Egyenesen maga elé nézett, és egyre mélyebbre követte a polgármestert a bányában. Elmentek egy alkóv mellett, ahol több páncélautó sorakozott külön vágányokon. Egy ember sem volt a közelben; az alagút falait faládák szegélyezték. A legtöbbnek volt valami írva az oldalára – Lucas ki tudta venni a múzeumok, a katedrálisok és a magángyűjtemények nevét, ahonnan a zsákmány származott –, és kartonpapírokkal jelölték rajtuk, hogy hova kell majd kerülniük. Jellemző a németekre, gondolta, hogy még a rablást is rendezetten hajtják végre. Az egyik cetlin Carinhall nevét pillantotta meg – Hermann Göring kastélyáét a Schorfheide-erdőben, Berlin mellett. Komoly megelégedésére szolgált a tudat, hogy ezek a műtárgyak soha nem fognak eljutni oda.

De eddig semmit nem látott, ami a kijelölt szarkofágra emlékeztette volna. Megragadta a vénember könyökét – olyan érzés volt, mintha egy megkövesedett fadarabot szorongatna –, hogy megállítsa, majd elővette a zsebéből a fényképet.

– Nem látott valami ilyesmit?

A polgármester megnézte a fotót, ami a szarkofág tetejébe halványan bevésett szakállas pásztorra utaló Der Hirte nevet kapta.

– Ez egy kődoboz – magyarázta Lucas németül, miközben kinyújtotta a kezét, hogy jelezze, miszerint egy másfél-két méter hosszú, fél méter magas tárgyról lehet szó.

Az öregember hosszú másodpercekig nem nézett fel, és Lucas megérezte a vívódását.

– Felismeri, nem?

A férfi nem válaszolt.

Lucas megismételte a kérdést.

– Valami baj van, hadnagy? – köpött ki egy adag bagólevet Touissaint a földre. Megemelte a karabélya csövét. – Szeretné, ha istenfélővé tenném?

Lucas megrázta a fejét, és az egyik kezével félretolta a fegyver csövét.

– Mutassa meg, hol van – mondta a polgármesternek.

A vénember kivett a zsebéből egy mocskos, piros rongyot, és megtörölte a száját, majd rezignáltan bólintott, és visszafordult a bánya felé. Miközben továbbereszkedtek, a levegő még jobban lehűlt, az alagút pedig még sötétebb lett.

A kőfalak karcosak és egyenetlenek voltak a csákányok és dinamitok évtizedeitől, a padló egyre jobban lejtett, és egyre göröngyösebbé vált. Még az izzók is egyre ritkultak, és mire odaértek egy kanyarhoz, Lucas úgy érezte, mintha magába a pokol bugyraiba készülne befordulni.

Egy pillanatra azt hitte, hogy így is történt. Egy hatalmas, üres, szénfekete terem tárult elé. Még a zseblámpája fénye sem tudott áthatolni a tintasötét mélységen. Az öregember hirtelen eltűnt, és még mielőtt Lucasnak eszébe juthatott volna figyelmeztetni Toussaint-t, meghallotta, hogy valaki megránt egy kart, és kék szikraesőt látott. Ösztönösen hátraugrott, és előrántotta az oldalfegyverét a tokjából, de mielőtt tüzet nyithatott volna – mire is? –, odafentről fényeső zúdult rá.

Amikor a szeme megszokta a váratlan világosságot, meglátta, hogy az öregember a falnak támaszkodik, kezét még mindig a karon tartva. Egy hatalmas terem tárult fel előttük, olyan tágas és fényes, mint egy pályaudvar. A mennyezete szinte nem is látszott. Többtucatnyi egymást keresztező vágány, felborult csille és kiselejtezett futószalag hevert benne.

A közepén mintegy tűzifaként egymásra halmozva több ezer festővászon sorakozott díszes keretben, több száz szobor között, amelyek némelyikén még a spárga is ott volt, mintha most csomagolták volna össze őket a szállításhoz. Lucas hallotta, hogy Buxheimben és Heilbronnban is hasonló készleteket találtak, de ehhez képest azok valószínűleg eltörpültek volna.

– Szentséges egek – nyögte ki Toussaint.

– Mikor hordták ezeket ide? – kérdezte Lucas. A polgármester megvonta a vállát.

– A teherautók jöttek és mentek. A munkát katonák végezték el – mondta. – Mi nem kérdezősködtünk.

A németek himnusza, gondolta Lucas, miközben közelebb lépett: nem kérdezősködünk. Végignézett a festményeken – a legtöbb holland vagy flamand családi jeleneteket ábrázolt – és a szobrokon, amelyek nagy része klasszikus stílusú volt. Neki ez volt a szakterülete: az ókori görög és római művészet. Többet is felismert közülük első pillantásra anélkül, hogy meg kellett volna néznie a talapzatukhoz erősített címkét. Alig négy évvel korábban még ezeknek a fényképeit tanulmányozta a doktori disszertációjára készülve. Olyan volt belépni közéjük, mint egy megvalósult álom – legszívesebben minden egyes darabnál elidőzött volna, hogy megcsodálja. Miután a háború véget ér, az összeset óvatosan ki kell tolni ebből a barlangból, és hazaszállítani az eredeti helyére. Ez monumentális feladat lesz, és felmerült benne, hogy esetleg önként jelentkezik a lebonyolítására; az sem számít, ha ehhez ismét fel kell esküdnie katonának – mi lehetne ennél izgalmasabb vagy nemesebb feladat?

– Hogyan fog egyetlen átkozott ládát megtalálni ebben a kuplerájban? – kérdezte mögötte Toussaint. Mintegy véletlenül a polgármester felé tartva pihentette a fegyverét a karján.

Lucas kezében a fényképpel végigsétált a soron, szemügyre vette a szobrokat, az urnákat és az agyagkorsókat. Itt napokat vehet igénybe, hogy bármit is előkerítsenek. A polgármester felé fordult, és ismét meglobogtatta a fényképet.

– Hol van?

Az öregember reszkető kézzel előremutatott, de nem mozdult, hogy elinduljon velük, amíg Toussaint nem intett neki a puskájával. Lucas is folytatta az utat, és egyszer-kétszer mintha valami mozgást pillantott volna meg a ládák és a talapzatok között.

– Te is láttad? – kérdezte, de Toussaint csak annyit felelt, hogy „Micsodát?”, úgyhogy a hadnagy a feszültsége és a sötétség számlájára írta a dolgot.

Csak akkor állt meg, amikor odaértek a barlang túlsó végéhez, ahol nagyjából hat méterre egy sor csillét pillantott meg egymás mellett, amelyek mintha egy külön részleget kerítettek volna el.

– Ott van?

A polgármester bólintott, de nem volt hajlandó továbbmenni.

– Biztos benne?

– Ja. Ja.

– Ellenőrzöm – mondta Lucas Toussaint-nek. – Te maradj itt, és tartsd a szemed a nagyapón.

Kilépett a ládák fedezéke mögül, és a fegyverét elővéve megközelítette a csillék körét. Az egyiken egy tábla lógott, amire egy fekete horogkeresztet nyomtattak. Amikor a közelébe ért, elolvasta a feliratot.

Bestimmungsort: Berchtesgaden/Kehlsteinhaus. (Célpont: Berchtesgaden/a Sasfészek.)

Hitler titkos hegyi menedéke.

Nem csoda, hogy a vénember nem akart közelebb jönni. A Führer elárulásának a puszta gondolata is, vagy azé, hogy átadják valakinek a neki kiválogatott javakat, félelmetes lehetett számára. Isten óvja attól, hogy ezért valaha is vállalnia kelljen a következményeket.

Lucas oldalra fordult, hogy átcsusszanjon két csille között, amelyeket úgy állítottak be, mintha fedezékek lennének egy nem várt robbanás esetén, és meglepetten nyugtázta, hogy a tollaslabdapályánál nem nagyobb zárt területen egy rémisztő élőkép tárul elé.

Először azt hitte, hogy egy porban heverő madárijesztőt lát.

A karját és a lábát szétvető alak olyan üresnek tűnt, mintha csak szalma, nem emberi hús és vér töltené meg az ingujját és a nadrágját. Még arccal lefelé fordított feje is olyan volt, mint egy rothadó tök – duzzadt és betegesen narancssárga, furcsán kráteres és foltos bőrrel. Mióta fekhet itt ez a tetem, gondolkozott Lucas, és mi ölhette meg?

Majd valami más keltette fel a figyelmét az alak mögött és felett.

A szarkofág úgy trónolt négy fűrészbakon, mint egy oltáron. Lucasnak nem is kellett közelebb mennie hozzá, hogy biztos legyen abban, miszerint megtalálta, amit keresett – még ilyen messziről is felismerte nyeregtetejű fedelét és hegyes sarkait, nem beszélve a vasláncokról, amelyek lezárták. De a megtévesztő fényben a részleteit már nem tudta kivenni. Olyan volt, mintha a láda a saját árnyékába burkolózna.

Ekkor a szeme sarkából futó mozgást észlelt jobb felől.

– Halt! Hände hoch! – vagyis „Állj! Kezeket fel!”, kiáltotta megpördülve, és a fegyverét lövésre emelve.

Valakinek a talpa alatt megcsikordultak a kavicsok.

– Komm raus, oder ich schiesse! – Kifelé, vagy lövök!

– Ne, kérem, ne lőjön! – válaszolta németül egy reszkető gyermekhang.

– Mi folyik itt? – kérdezte Touissaint.

A szőke fiú, az alufóliás gyerek mászott elő az egyik csille mögül, vékony karját a levegőbe emelve. Lucasnak ismét Paulie jutott eszébe, amint a magasba emeli a nyílhegyet, hogy megnézhessék.

– Hadnagy! – kiáltott fel Touissant a kör felé ugorva, a karabélyát a magasba emelve. – Jól van?

Lucas leeresztette a fegyverét.

– Tiszta a levegő!

Toussaint a puskáját a magasba emelve bekúszott a csillék közé.

– Szentséges Jézusom – mondta, ahogy meglátta a fiút. – Meg is ölhettem volna.

– Mit keresel ott, Hansel? – esett a gyereknek a polgármester, aki a csillék mögött maradt. – Nem megmondtam neked, hogy nem jöhetsz be ilyen mélyen a bányába?

Lucas majdnem elnevette magát. Hansel, Jancsi német megfelelője. Akkor Juliska sem lehet messze. Lehet, hogy tényleg egy Grimm-mesében találja magát.

A fiú meglátta a holttestet, és akkorára kerekedett a szeme, mint egy csészealj.

– Én csak egy kis csokit akartam – dadogta.

Már a német gyerekek is tudták, hogy minden GI-nál akad egy tábla csokoládé. Lucasnak is volt egy a zsebében, amit vacsorára tartogatott, de úgy érezte, Hanselnek sokkal nagyobb szüksége lenne rá. Hogy elterelje a fiú figyelmét a vérfagyasztó látványról, kivette az édességet a zsebéből, és átnyújtotta neki.

– Gyere – mondta. – Megszolgáltad.

– Ne jutalmazza meg – kiáltott fel a vénember. – Rosszalkodott.

Lucas annyira megkönnyebbült arról, hogy felfedezték a szarkofágot, és eközben még csak meg sem haltak, hogy örömmel részesített másokat is egy kis boldogságban. A CRC utasításainak teljesítése egy dolog; egy szupertitkos OSS-hadművelet végrehajtása egészen más kategória. A fiú tekintete a csokoládéra szegeződött, és már ki is nyújtotta a kezét, hogy elvegye, amikor megbotlott valamiben, ami a föld alatt lapult.

Ebbe a cipőbe kellene egy fűző, gondolta Lucas közvetlenül azelőtt, hogy a taposóakna felrobbant, méghozzá olyan erővel, hogy a levegőbe emelte és elrepítette a testét. Amikor a háta nekicsapódott az egyik csillének, még a csontjai is beleremegtek, és csillagokat látott. Majd minden olyan sötét lett körülötte, mint az éjszaka valamelyik tündérmese sűrű, sötét erdejének a mélyén.

MÁSODIK FEJEZET

1944. SZEPTEMBER 2.

Az emberek kedvesek voltak. Túl kedvesek.

Most, hogy már nem Lucas Athan hadnagy volt, hanem csak egyszerű egyetemi tanár, nem vágyott másra, csupán arra, hogy észrevétlenül a civilek közé olvadhasson.

De még az egyenruhája nélkül, gyűrött barna kordzakójában és ütött-kopott irattáskájával is kitűnt a tömegből. Hogy is kerülhette volna ezt el? A fekete kötés a bal szeme egykori helyén és a sokatmondó heg a homlokán, ahol repesztalálat érte, egyértelművé tették, hogy egy veteránról van szó, aki megtette a kötelességét a hazájáért, és megbecsüléstől övezve szerelt le.

És mindenki, akivel találkozott, ki akarta fejezni a háláját az áldozataiért.

Az éttermekben megpróbálták kifizetni a számláját. A buszon a fiatalabbak átadták neki a helyüket. Egyszer a Central Parkban egy keménykalapos férfi megszorította a kezét, és azt mondta, hogy Lucas a fiára emlékezteti, aki az Omaha Beachen veszett oda, és hogy ha valaha is kedve támadna megnézni egy Broadway-előadást, csak szóljon.

– Bármelyiket, csak üzenjen, és két jegy fogja várni a kasszánál – nyomta a mellényzsebébe a névjegykártyáját, és amikor Lucas végül megnézte, kiderült, hogy a férfi egy híres színházlánc tulajdonosa.

Soha nem élt a felkínált lehetőségekkel.

A New York-i kórházban elvégzett műtétei után pár hetet töltött a városban a szülei lakásában, amely a család étterme, az Olympus felett volt Queensben. Jellegzetes görög étterem volt, és az apja, Stavros Athanasiadis a semmiből hozta létre. Mint oly sok másik emigráns, ő is lerövidítette a vezetéknevét: – Most már amerikaiak vagyunk – mondogatta gyakran Lucas kisfiúkorában –, és új, amerikai névvel fogjuk folytatni az életünket.

De Lucas nem azért fáradt a doktori disszertációjával, hogy egy étterem felett élhessen. Az volt az érzése, hogy hazatérésével – majdnem épségben – az apja nagyon szeretné átadni neki a családi vállalkozást. És, az igazat megvallva, mi tehetne jobbat az üzletnek, mint egy hadirokkant a kasszánál?

Csakhogy ezt a posztot nem Lucas töltötte be.

Már éppen azon kezdett gondolkozni, hogy most mit csináljon, amikor egyszer csak a semmiből kapott egy levelet a Princeton Egyetemtől, amiben az állt, hogy amennyiben szeretné folytatni a tanári munkáját, az őszi szemeszter elejétől szívesen látják. Mint azt tudja, az egyetem mottója : „A haza szolgálatában”, és a tanári kar, valamint a támogatóik büszkén elismerik a szolgálatait ezen a téren. A dékán segítőkészen azt is megemlítette, hogy a régi bérlakása most is a rendelkezésére áll a városban.

Ez olyan volt, mint a fohászaira érkező válasz.

Az egyetem végénél lévő kis vasútállomáson leszállt a vonatról, bepakolta a poggyászát egy taxiba, és visszatért a Mercer Streeten álló viktoriánus vendégházba, ahol azelőtt élt, hogy besorozták. Az utca túloldalán egy fekete limuzin várakozott, az a fajta, amit nem túl gyakran lehet látni az ilyen csendes, kertvárosi negyedekben, de még mielőtt elgondolkozhatott volna ezen, Mrs. Caputo a köpenyébe törölgetve a kezét már rohant is lefelé a lépcsőn, hogy magához ölelje. Tony Caputo még mindig valahol a Csendes-óceánon szolgált, és Lucas tudta, hogy az ölelés és a könnyek áradata éppen annyira a távol lévő férjének is szól, mint neki. Bár a hölgy csak pár évvel volt idősebb Lucasnál, talán olyan harminchárom-harmincnégy lehetett, mindig is úgy kezelte, mintha az anyja lenne; állandóan korholta a késői kimaradozása és az agglegénysége miatt. Egyszer-kétszer egyedülálló nők is megjelentek a vendégház ebédlőasztalánál, és Lucas arra tippelt, hogy házasságkerítési célokkal hívták őket oda.

– Már elő is készítettem a szobáját – törölgette a szemét Mrs. Caputo –, és egy egész csirkét meg fogok sütni. Amy már betöltötte a kilencet, de erről minden bizonnyal ő maga is tájékoztatni fogja, amikor hazaér az iskolából.

Mindketten felnevettek, és Mrs. Caputo segített felcipelni a csomagjait a nyikorgó lépcsőn a legfelső emeletre, ahol tárva-nyitva állt az ajtaja. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha megállt volna az idő, és mintha azok a szörnyűségek, amelyeket Lucas külföldön tapasztalt, meg sem történtek volna. Az egyszemélyes ágya a sarokban várta, ugyanazzal a foltmintás takaróval, amire emlékezett. A kis tűzhely és a rádió a polcon hevert, az íróasztala az ablak alatt állt. Odakint éppen hogy csak elkezdtek színt váltani a levelek a vén tölgyfa ágain. Még a csöpögés is behallatszott a kis, rögtönzött zuhanyzóból, amit Tony Caputo szerelt fel az apró fürdőszobában az eresz alatt; ahhoz, hogy a haját is be tudja vizezni, Lucasnak szinte lehetetlen szögben kellett behajolnia alá.

– Rendezkedjen csak be – mondta Mrs. Caputo. – A vacsora fél hatra kész lesz. Úgy örülök, hogy hazajött – tette hozzá, nem a házra célozva, hanem magára Amerikára, ahogyan akkoriban az emberek szokták.

– Remélem, hamarosan Tony is követ.

– Remélem, hogy mindnyájan követik.

Miután becsukódott az ajtó, Lucas egyszerűen csak megállt az ablakban, kibámult a fákra és az elhanyagolt udvarra a rozoga hintával és drótkerítéssel. Közvetlenül azelőtt is pontosan ezen a helyen állt, hogy elindult volna a kiképzésére. Lehet, hogy az idő mégiscsak pusztán illúzió, mint azt a legfrissebb természettudományos elméletek sugallják. Lehet, hogy ki sem ment ebből a szobából. Lehet, hogy ép és egészséges. De ekkor megpillantotta a tükörképét az üvegben, és a fekete szemkötő rögtön visszarántotta a valóságba.

Miután kicsomagolta a poggyászát, felakasztotta a nadrágját és a zakóit a szekrénybe, lenyelt két aszpirint, és lefeküdt az ágyra. Sajgott a válla a csomagok cipelésétől. A homloka is sajgott; az orvosok azt mondták, hogy a fájdalom idővel enyhül majd, de egyelőre eléggé megviselte. Azt is mondták, hogy meg fogja szokni a félszeműséget, de a vak oldalán még mindig bele-beleütközött a tárgyakba. A szemkötő alatt üvegszemet viselt, de ez az embereket láthatóan zavarta, és soha nem tudták, hova nézzenek, amikor vele beszéltek.

A szemkötő mindenkinek a dolgát leegyszerűsítette.

Az alvás teljesen váratlanul lepte meg. Csupa megnyugtató hangot hallott – a levelek susogását az ablak alatt, az eresz zörgését, a pattogásokat és nyikordulásokat, amelyek minden favázas házban, különösen egy ilyen régiben rendszeresen előfordulnak – és együttesen hatékony altatószerként működnek. Csakúgy, mint a puha, ismerős ágy, és a kora őszi nap kihunyófélben lévő fénye. Amikor pár órával később felébredt, először nem tudta, mi riasztotta fel álmából. Sült csirke illata szállt fel a konyhából, megdöndült a radiátor, és pár pillanattal később léptek dobogtak a lépcsőn. Lucas alig emelte fel a fejét a tollpárnáról, amikor valaki belökte az ajtaját, és egy piros kabátos lány ugrott az ágyára a nevét visítva.

– Amy, mondtam, hogy ne ébreszd fel! – kiabált fel Mrs. Caputo a lépcső aljáról, de már későn. Amy úgy ficergett, mint egy kiskutya, és teljes odaadással ugrott Lucas nyakába.

– Jaj! – nyögött a férfi. – Jobban kellene vigyáznod. Már öregember vagyok.

– Nem is vagy öreg! Én viszont… én kilencéves lettem! – billentette hátra a fejét a kislány, hogy ránézzen. – Mi történt a szemeddel?

– Volt egy kis balesetem odaát.

– Milyen baleseted?

Lucas látta, hogy Amy gondolatai máris kétfelé szaladnak – szerette volna tudni, hogy mi történt vele, ugyanakkor aggódni kezdett amiatt, hogy az apjával is megtörténhet ugyanaz, bárhol is van.

– Valami belement a szemembe – felelte neki Lucas –, és most szemkötőt kell viselnem. Mint egy kalóznak.

– És fáj?

– Egyáltalán nem. – Semmi szükség arra, hogy elmondja neki, az üres szemgödre néha úgy lüktet, mintha szét akarna robbanni a feje.

– Kész a vacsora – kiabált fel nekik Mrs. Caputo. – Mindenki lefelé, amíg még meleg.

– Anya a kedvenc desszertedet csinálta – árulta el Amy bizalmasan. – Tejszínhabos ostyatortát.

– Nem kellett volna fáradnia – lendítette le a lábát Lucas az ágyról, hogy megkeresse lerúgott cipőjét.

– Én akartam. Szeretem az ostyatortát.

Minden szentnek maga felé hajlik a keze.

– Szólj anyukádnak, hogy mindjárt lent leszek.

– Már jön! – harsogta Amy, miközben kiment a szobából.

– És mondtam már, hogy ma megnyertem a helyesírási versenyt? – kérdezte úgy, hogy mindenki hallja, miközben lecsattogott a lépcsőn.

Bár csak hárman vettek részt a vacsorán, Mrs. Caputo mintha tíz emberre főzött volna. Hogy ezt hogy hozta össze, különös tekintettel az élelmiszerjegyekre, az rejtély maradt. Biztosan spórolt rá, hasított Lucasba a lelkifurdalás. Nem volt különösebben éhes, de nagyon igyekezett úgy tenni, mintha az lenne.

Ez a helyiség is pontosan olyan volt, mint az emlékeiben, az ütött-kopott faszékektől kezdve az asztal közepére állított művirágokon át egészen A nagyherceg Madonnája kopott nyomatáig a tálalószekrény felett; ez a firenzei Palazzo Pittiben található Raffaello-festmény másolata volt.

Vajon még mindig ott van? Könnyen lehet, hogy mostanra már a Raffaello-kép is egy barlang mélyén várja valahol a Harmadik Birodalom győzelmét.

Lucas a másik vendégszékre mutatott, amit egy koros vénlány szokott elfoglalni, aki az emeleti hálószobában lakott, és megkérdezte:

– Mrs. Hewitt-tel mi történt?

– Túl nehéz már számára a lépcsőzés – felelte Mrs. Caputo, miközben megbökte Amyt, hogy adja vissza a férfinak a krumplipürés tálat. – A nővéréhez költözött, Passaicba. Egy liftes házba.

Lucas szedett egy kis krumplit, és látta, hogy Mrs. Caputo elmosolyodik.

– Tegyen rá egy kis margarint – kínálta az asszony. – Olyan sovány.

– Maga viszont csodálatos szakács. – Lucas tudta, hogy még a meglepetéssütinek is helyet kell hagynia. – És kiadta másnak a szobát?

– Igen – szólt közbe Amy. – Mr. Taylornak hívják. De soha nincs itthon. – Lucas látta rajta, hogy nem kedveli.

– Nincs? – kérdezte. – Hol van?

Mrs. Caputo megvonta a vállát.

– Azt mondja, Trentonban dolgozik. Valami repülőgépgyárban.

Azok a civilek, akiknek a munkája elengedhetetlen volt a háborús erőfeszítések szempontjából, gyakran felmentést kaptak a katonai szolgálat alól.

– De olyan csendes, mint egy kisegér, és soha nem okoz semmi gondot – tette hozzá a háziasszony. Láthatóan ő sem kedvelte túlzottan. – És mindig idejében fizeti a lakbért.

Az utóbbi időben mindenki csak nehézségek árán tudta kézben tartani az életét, mind anyagilag, mind érzelmileg. Lucas tudta, hogy Mrs. Caputo csak arra vágyik, hogy visszakapja Tonyt épen és egészségesen, és hogy végre csak a saját családja éljen a saját házában. De valamiből meg kellett élnie, és ezért meghozta a szükséges áldozatokat. Sokan sokkal rosszabbul jártak.

Amikor Mrs. Caputo kihozta a tortát, valahogy sikerült kellő meglepődést imitálnia, és még maradt annyi étvágya, hogy megegyen egy nagy szeletet, bár Amy felpanaszolta, hogy a tetejére nem maradt tejszínhab.

– Már alig lehet szerezni – mondta Mrs. Caputo. – Az élelmiszerbolt kínálata kiszámíthatatlan.

Amint leszedték az asztalt, és Amy felment az emeletre, hogy befejezze a házi feladatát, Lucas kilépett a tornácra, és meggyújtott egy Camelt. Az utca túloldalán várakozó limuzin már eltűnt, de a furcsa, fehér emeletes ház az előkert mögött fényesen ki volt világítva, és Lucas a nyitott ablakon keresztül egy vonósnégyes hangjait hallotta. Egy pillanatra azt hitte, hogy csak fonográfról szól, de aztán lelépett a lépcsőről a járdára, és ráébredt, hogy valójában a szalonban gyakorol valaki. Egy olyan egyetemi városban, mint Princeton, ez nem volt annyira szokatlan. Nevetést és pohárcsilingelést hallott. Valaki kicsiholt pár szándékosan fülsértő hangot egy csellóból. Egy idősebb, német akcentusú férfihang mondott valamit arról, hogy kezdjék elölről, de ezúttal végig ugyanabban a hangnemben.

Újabb nevetés. De az akcentusa elég erős volt.

Lucas belehallgatott a zenébe – Mozart lehet, ha nem téved –, és önkéntelenül eszébe jutott, amikor a vén polgármester megkérte, hogy ne bántsa a bányában rejtőző embereket. De nem ő volt az, aki élesítette a taposóaknát, ami a mennyekbe repítette azt a gyermeket, letépte Toussaint egyik lábát, neki pedig tönkretette a fél szemét. Amikor a cigarettájából már csak a filter maradt, elnyomta az aszfalton, és visszabattyogott a vendégházba. Mrs. Caputo a konyhában dúdolgatott mosogatás közben.

– Segíthetek valamit?

– Jaj, nem – vetette hátra a nő a válla felett. – Már mindjárt kész vagyok.

– Szóval, egy vonósnégyes költözött a túloldalra?

– Tessék? – kérdezte a háziasszony, miközben elzárta a vizet, és megtörölte a kezét.

– Zenét hallottam az utca túloldaláról. Ezek zenészek?

– Jaj, istenkém, dehogyis – felelte a nő. – Az a professzor. Lehet, hogy azután költözött be, hogy maga bevonult.

– Milyen professzor?

– Einstein.

Lucas el volt képedve. Mint mindenki más, ő is tudta, hogy Albert Einstein a nácik elől menekülve 1933-ban Berlinből Princetonba emigrált, ahol az elméleti fizika professzoraként helyezkedett el. Látta is az egyetemen néhányszor, de akkoriban még nem Caputóékkal szemben lakott a Mercer Streeten.

– Nagyon kedves ember – mondta a háziasszonya. – Meglátta, hogy Amy a hegedűtokjával jön haza az iskolából, és nagyon szépen elbeszélgetett vele a zenéről.

Szóval Einstein hangja vezényelte vidáman a zenészeket. És ezért parkolt odakint az a hosszú, fekete limuzin. Lucas elgondolkozott, hogy vajon melyik méltóság vagy állami hivatalnok tisztelte meg a látogatásával a nagy embert.

– Nyáron néha egyszerűen kiülök a tornácra, és hallgatom. Amikor Tony hazajön – mondta Mrs. Caputo szilárd meggyőződéssel –, imádni fogja.

– Így lesz – helyeselt készségesen Lucas.

Mindketten tudták, hogy ezzel egy néma imát mondtak.

– Akkor hát, jó éjszakát – fordult Lucas a lépcső felé. – És köszönöm a tortát.

– Aludjon, ameddig csak akar. Holnap munkaszüneti nap lesz, a munka ünnepe.

Odafent, Lucas szobájában meleg és fülledt volt a levegő, és a férfi teljesen kitárta az ablakot. Ha kidugta rajta a fejét, még mindig hallotta a vonósnégyest. Ezt muszáj lesz elmesélnie a családjának, gondolta. Már attól is le voltak nyűgözve, hogy állást kapott a Princetonon… Mi lesz, ha megtudják, hogy Einstein, a világ egyik leghíresebb embere a szomszédja?

HARMADIK FEJEZET

A lány tudta, hogy nem lenne szabad a fedélzeten tartózkodnia, főleg ilyen viharos időben, de odalent olyan bűzös volt a levegő, hogy már nem bírta tovább.

A USS Seward az oldalára festett hatalmas Vöröskereszt-jelzéssel, amelyből egyet a Luftwaffe pilótái kedvéért a fedélzetre is odapingáltak, tele volt sebesült amerikai katonákkal. A genfi egyezmény tiltotta a Vöröskereszt hajóinak a megtámadását, de nem tudhatták, hogy az ellenséges erők mely rendelkezéseit fogják áthágni, és mikor. Ebből kifolyólag a hajót két katonai romboló kísérte. Az Atlanti-óceán északi része tele volt tengeralattjárókkal – farkasfalkának nevezték őket –, amelyek már jóval több mint száz brit és amerikai hajót elsüllyesztettek. Akár most is, miközben New York kikötője felé tartottak, figyelhette őket valamelyik a teleszkópjából, és egy német kapitány már ki is adhatta a parancsot, hogy töltsék meg a torpedókilövőket.

Simone Rashid esőkabátba burkolózva, a kapucniját a hajára húzva markolászta a korlátot, és bámulta a hatalmas, szürke hullámokat. Ez az egész ötlet – a háborús törvénykezés – nevetséges, gondolta. A háború arról szól, hogy az emberek elképzelhetetlenül találékony módszerekkel próbálják halomra ölni egymást, olyan léptékben, mint még soha korábban, ugyanakkor ragaszkodnak bizonyos szabályok betartásához a civilizáltság és erkölcsösség látszatának fenntartása végett. Olyanok, mintha társasjátékozó gyermekek lennének, de a játékuk fatális és jóvátehetetlen következményekkel jár. Eszébe jutott, amikor kairói gyermekkora idején a bátyja egy titkos klubot alapított néhány barátjával a Fuad Király Angol Nyelvű Általános Iskolából, és nekik is volt egy hosszú listányi törvényük, szabályuk és rendelkezésük. Az első volt a legfontosabb, ami kizárta a lányokat a klubból. Az egész élete a küzdelemről szólt ez ellen a szabály ellen. Előbb a középiskolában, utána Oxfordban, majd az egyiptomi kulturális minisztériumban is harcolnia kellett azért, hogy bebizonyítsa a szakértelmét, hogy felvételt nyerjen, majd azért is, hogy – a kiemelkedő eredményei ellenére – egyáltalán komolyan vegyék.

Ezt a kora is megnehezítette – huszonhét éves volt, de még ennél is fiatalabbnak tűnt –, és a szépsége is. Az anyja egy angol diplomata tűzrőlpattant, lázadó lánya volt, aki a jellegzetes hollófekete hajzuhatagáról és a botrányos viselkedéséről volt híres. Simone mind külsejében, mind temperamentumában rá ütött, olajbarna bőrét és sötét szemét pedig arab apjától örökölte. Az utóbbi időben rászokott a visszafogott színű és bő ruhákra, hogy minimalizálja a megjelenése hatását, de, mint kiderült számára, a legtöbb férfi átlátott a szitán, és nem hagyták békén.

– Nem kapott engedélyt arra, hogy a fedélzetre jöjjön, kisasszony – hallott meg maga mögül egy hangot, amit már-már elnyomott a dühöngő szélvihar. Amikor megfordult, egy fiatal matrózt látott maga előtt zöld esőköpenyben, amint egy átázott kötelet tekert fel éppen. – Nem biztonságos – tette hozzá a tengerész.

A lány megpaskolta a kabátjára kötött mentőmellényt, hogy jelezze, hallotta, de a férfi csak a fejét csóválta.

– Még csak észre sem vennék, ha beesne a vízbe, csak amikor már túl késő lenne. – Utána, közelebb lépve, mintha nem akarná, hogy meghallják, hozzátette: – És valószínűleg akkor sem fordulnának vissza, ha észrevennék.

Simone-nak muszáj volt nevetnie. Tudta, hogy a férfinak igaza van. A Seward útját a sebesültekkel az Egyesült Államok biztos menedéke felé semmi nem szakíthatta meg. Egy fiatal kutatónő és idős, arab apja, akiknek a jelenlétét a tisztek és a legénység minden bizonnyal rejtélynek tarthatták, nem sokat számítottak. A legjobb esetben is csak elviselték őket; rosszabb esetben mély gyanakvással kezelték.

Egy mellette elsétáló zászlós oldalról rásandított, majd a matrózra meredt.

– A civileknek nem szabad feljönniük a fedélzetre! – csattant fel.

A matróz lehajtotta a fejét, és úgy tett, mintha teljesen lefoglalná a figyelmét a kötél feltekerése.

– Már figyelmeztettek – biztosította Simone –, és teljesen alkalmasnak tartom magam a vízbe esés elkerülésére. – Angol kiejtése néhai édesanyja arisztokratikus beszédmódját idézte, árnyalatnyi arab akcentussal.

De ezúttal nem bizonyult elégnek ez a válasz.

A zászlós szétvetette a lábát, hogy megtartsa az egyensúlyát a billegő fedélzeten, és azt mondta:

– Ez a parancsnoki híd utasítása. Menjen le, most azonnal!

Simone kihúzta magát, nagyon nem szerette, ha utasítgatják.

– Miért? – kérdezte, de a válaszát félbeszakította a hajó váratlan megdőlése, ami miatt mindkét kezével kénytelen volt megragadni a korlátot.

A zászlós gúnyosan elmosolyodott.

– Ellenséges tevékenységet észleltünk, azért.

Simone legyőzötten – de vonakodva – elindult a lejáró felé, közben folyamatosan a csúszós korlátot markolászta valamelyik kezével. Nem engedhette meg magának, hogy botrányt csináljon; puszta jelenléte is, akárcsak az apjáé, egyfajta megtévesztésen alapult ezen a hajón. A hivatalos leveleket és a munkavízumokat, amelyekkel felengedték őket, az egyiptomi minisztérium irodájában hamisította. Veszélyes lett volna felhívnia magára a figyelmet.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, megkönnyebbülten felsóhajtott – az igazat megvallva, már túlságosan átázott és fázott ahhoz, hogy továbbra is kint maradjon. Hátratolta az esőkabátja kapucniját. Pár csepp jéghideg tengervíz becsurgott a gallérja alá, és ettől megborzongott.

A zászlós vajon igazat mondott az ellenséges tevékenységekről? Akár igen, akár nem, nem volt szükség arra, hogy megijessze az apját. Miközben lebotorkált a rozsdásodó fémlépcsőn, a gyengélkedő bűze egyre erősebbé vált – valójában az egész hajót úszó kórházzá alakították. Felcserek siettek el mellette vérplazmás tasakokat és sebészi kellékeket szorongatva. A tengerészek minden fenntartás nélkül meresztgették rá a szemüket. Még a formátlan esőkabát és mentőmellény sem zavarta őket.

A kabin, amit az apjával kaptak, haditengerészeti mércével mérve nem volt rossz, vagyis elég magasan helyezkedett el ahhoz a vízszint felett, hogy kinyitható és szellőztetésre alkalmas hajóablakkal rendelkezzen. Amikor Simone benyitott, pontosan úgy találta az apját, ahogy hagyta: borotválatlanul, még mindig a kopott selyemköpenyében ült az ágya szélén, és egy megviselt kézirat oldalait lapozgatta. Anélkül, hogy akár csak felnézett volna, megkérdezte:

– Biztonságban van?

– Gondolom, igen – bújt ki a lánya a mentőmellényből, amit ledobott a földre.

– De láttad?

– Természetesen nem. A raktérbe tilos bemenni. Fent voltam, a fedélzeten – lépett át Simone egy kupac könyvet és papírt, hogy kinyissa az ablakot. Hideg, nedves levegő árasztotta el a kabint, és egy apróbb hurrikán fújta szét a lapokat.

– Mit csinálsz? – kiáltott fel az apja, miközben tenyerével az ölére csapott, hogy megóvja az ott lévő paksamétát. – Csukd be azt az ablakot!

– Meg fogsz fulladni, ha nem engedsz be néha egy kis levegőt.

– Te meg tönkreteszed a munkámat!

A munkáját. Simone egész életében ezt hallgatta. Az apja a munkájának élt, és arról volt híres. Nemcsak hogy őt nevezték ki a Kairói Egyetem kulturális örökségek tanszéke vezetőjévé, de ő volt a világ első számú szaktekintélye az antik egyiptomi kincsek terén. Több könyvet, publikációt és monográfiát írt a témáról a maga idejében, mint bárki más. De a legtöbb professzorral ellentétben soha nem elégedett meg a múzeumok galériájában lévő archívumok bogarászásával. Dr. Abdul Rashid – a lányához hasonlóan ő is Oxfordban írta meg a doktori disszertációját – rengeteg nemzeti kincset tárt fel a Szahara homokjából. Az ágyának támasztott, vastag gumihegyben végződő bot a legutóbbi expedíciójának a mementója volt, azé, melynek során Simone-nal együtt felfedezték azt a szarkofágot, amit most titokban követtek oda, ahova a jelenlegi tulajdonosa – az Egyesült Államok hadseregének valamelyik szervezete – szállította éppen.

– Nem – nézett vissza az öregember a hieroglifákkal írt dokumentumra. – Csak hozz valamit.

– Gyere velem – ösztökélte a lánya. – Nem ülhetsz bezárkózva ebben a kabinban egész úton.

De az apja már meg sem hallotta, éppen feljegyzett valamit a margóra egy ceruzacsonkkal.

Simone nem sértődött meg. Az öregember mogorva és távolságtartó természetű volt, de a lánya tudta, hogy a kettejük közötti kötelék szent és sérthetetlen. A férfi annak idején fiúgyermekért imádkozott – melyik egyiptomi férfiember nem? –, de azonnal beleszeretett a kislányába, és olyanná formálta, mintha a fia lenne. Lehet, hogy Simone néhai édesanyja ezt nem helyeselte volna, de nem lehetett ott, hogy más irányba befolyásolja a lányát, aki alig tízéves múlt, amikor az anyja meghalt rákban. Úgyhogy a bálok és a szórakozás helyett, amiért az anyja egykor élt-halt, Simone inkább a történelembe és a művészettörténetbe vetette bele magát, ami az apja szenvedélye volt. Boldogan utaztak vissza együtt az időben a fáraók korába.

– Hozok neked egy kis gyümölcsöt, amijük van – érintette meg gyengéden az apja vállát –, és egy csésze forró kávét.

– Teát.

– Ha találok. – Az apja még mindig nem fogta fel, hogy egy amerikai hajón tartózkodik, ahol a kávét részesítik előnyben a teával szemben. – De tégy meg nekem egy szívességet: borotválkozz meg. Úgy nézel ki borostásan, mint egy csavargó.

Az apja felmordult, jelezve, hogy hallotta, Simone pedig az esőkabátjában kisétált a kabinból. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy benéz a raktérbe, de még ha meg is tudná győzni az őrt, hogy engedje be, mit találna ott? Egy hatalmas faládát vaspántokkal, három öklömnyi méretű lakattal és egy fuvarlevéllel, amiért a fél karját odaadta volna, ha elolvashatja. Pár nappal korábban végignézte, ahogy beemelik a hajóba.

– Vigyázzon, hölgyem – figyelmeztette egy tengerész, miközben lecsattogott a fémlépcsőn, két karjában egy nagy kupac ropogósra keményített fehér lepedővel. – Jövök!

Simone a falhoz lapult, és ott is maradt, miközben még két matróz dobogott el mellette, szintén ágyneműt cipelve. Érezte a motorok folyton jelen lévő vibrálását az acélfalon, és bár a Seward csak két nappal korábban hagyta el Le Havre kikötőjét, már annyira megszokta ezt a zajt, hogy hiányzott volna neki, ha abbamarad.

Amint meggyőződött arról, hogy tiszta a levegő, ismét elindult felfelé a lépcsőn, és elhaladt több műtőnek kinevezett helyiség mellett, ahonnan kihallatszott a szenvedő katonák üvöltése. Simone folytatta az útját a kantinba. A folyosón borsóleves és párizsis szendvics illata terjengett, de a lány elég éhes volt ahhoz, hogy még ezeket is étvágygerjesztőnek találja.

Megrakott egy bádogtálcát némi élelemmel, és éppen forró teát keresett a tekintetével, amikor megszólalt a riadó. Éles szirénaszó hasított a levegőbe, amit a hangosbeszélők recsegése követett.

– A legénység összes tagja a fedélzetre! Ez nem gyakorlat!

Az az átkozott zászlós igazat mondott. Simone a kukába borította a tálca tartalmát, megpördült, és a kabin felé rohant.

– Mindenki a fedélzetre!

A sziréna olyan hangosan vijjogott, hogy a lánynak a fülére kellett szorítania a kezét. A lámpák villogtak, a padló dübörgött a bakancsok ezreitől, és az egész hajó egy bottal megpiszkált darázsfészekre emlékeztetett.

Szinte lehetetlen volt kitérni a lépcsőn felfelé rohanó tengerészek elől. Mire Simone beért a kabinba, még az apja is megriadt annyira, hogy levesse a köpenyét, és magára kapjon némi ruhát. Kezében egy tömött bőrtáskát tartott, hóna alatt könyveket és papírokat szorongatott, és az ébenfa sétabotjára támaszkodott.

– Most mit tegyünk? – kiabálta túl a szirénát.

– Először is – kapott fel a lánya egy mentőmellényt a falhoz erősített priccs alól –, vedd fel ezt! – Ezen túlmenően fogalma sem volt, hogy mit tegyen, bár megcsillant előtte egy lehetőség. – Ne hagyd el a kabint, amíg nem szólítanak fel rá. Mindjárt visszajövök!

– Nem! – ragadta meg az apja az esőkabátja ujját. Mindig is tudott olvasni a gondolataiban. – Most nem mehetsz le oda. Mi van, ha megtorpedóznak minket?

Ha ez bekövetkezik, gondolta a lánya, nem igazán fog számítani, hogy hol vannak. A hajó mindenképpen elsüllyed.

– Nem fogok tovább ott maradni, mint ameddig muszáj.

A szirénák szerencsére közben elhallgattak a Seward fedélzetén, mivel mindenki elfoglalta a számára kijelölt posztot. Simone a nagy felfordulásban le tudott szaladni a raktérbe, miközben mindenki a másik irányba tartott. Volt annyi lélekjelenléte, hogy útközben lekapjon egy papírokkal teli felírótáblát, ami az egyik tiszt ajtaján lógott egy kampón, de még így is kétszer feltartóztatták az orvosok, akik ápolónőnek nézték, és megpróbálták a páciensek felé irányítani. Simone mindkét esetben kitépte magát a kezükből, és folytatta az útját lefelé.

– Ezt megjegyeztem! – kiáltott utána a második, akinek a névtábláján az állt, hogy „Dr. Jamison, sebészeti főorvos”. – Miután ennek vége, személyesen fogom elintézni, hogy kirúgják!

Mire Simone leért a hajó gyomrába, már csak egy nagyon fiatal és nagyon ideges őr állt a raktér bejáratában.

– Ki maga? – kérdezte, amikor Simone felbukkant a homályosan megvilágított folyosón.

– A váltás.

– Milyen váltás?

– Én veszem át a rakomány őrzését – kocogtatta meg a lány a vaskos felírótáblát. – Minden kézre szükség van odafent, a betegek mellett.

– Vagyis elmehetek?

Simone kinyújtotta a kezét a kulcsokért, és azt mondta a leginkább tekintélyt parancsoló hangján:

– Jelentkezzen Jamisonnél, a sebészet főorvosánál!

Amikor a fiú nem tudta elég gyorsan leakasztani a kulcsát, Simone rákiabált:

– Igyekezzen, közlegény!

A matróz a nyitott tenyerébe ejtette a kulcsot, és kezében a sapkájával a lépcső felé rohant.

A hajó teljes gőzre váltott, és cikcakkban folytatta az útját, hogy elkerülje a torpedókat. A gyomrában forró és sűrű volt a levegő, a maximumra járatott motorok fülsiketítően dübörögtek. A fenti lámpák, a szúnyogháló mögött égő csupasz izzók folyamatosan villogtak a lány körül, miközben bement a raktárba. Az orvosi készleteket és a konzervhalmokat vastag, fonott kötelek tartották a helyükön, és ezek egészen a mennyezetig fel voltak stószolva.

De Simone tudta, hogy másfajta zsákmány is található a fedélzeten, például a náciktól rekvirált fegyverek, amelyeket tanulmányozás és elemzés céljából gyűjtöttek össze; több kupac hivatalos német levél, amit az elfoglalt helyőrségeken találtak, és persze a szarkofág, amit ő és az apja a Szahara egyik legelzártabb és legmegközelíthetetlenebb csücskében fedeztek fel. Amikor a német tankhadosztályok végigdübörögtek Észak-Afrikán, végigtallózták az egyiptomi kincseket, és a legszebb darabokat kiválogatták, hogy hazaküldjék az anyaországba. Az Egyesült Államok valahogy visszaszerezte a szarkofágot – amiért Simone örökre hálás lesz nekik –, de ahelyett, hogy a kairói Egyiptomi Régiségek Múzeumában helyezték volna el megőrzésre a későbbi restaurálásáig, felpakolták erre a New Yorkba tartó hajóra.

Ez volt az, amit Simone nem értett. Vajon a szövetségesek megtudták volna a titkát?

Ettől való félelmében követte lépésről lépésre a szarkofág útját. Az egyiptomi kulturális minisztérium hivatalnokaként hozzáfért mindenféle belső közleményhez, szállítólevelekhez, és, ami a legfontosabb, az alulfizetett középvezetőkhöz a műtárgy útvonalán – azokhoz a hivatalnokokhoz, akiket jelképes összegekkel vagy egy (soha be nem teljesített) szerelmi viszony ígéretével rá lehetett bírni, hogy kiadjanak pár fontos információt, még akkor is, ha nem értették, hogy ezt a bűbájos ifjú hölgyet miért érdekli ilyen szenvedélyesen egy régi koporsó.

Ha megtudták volna, hogy miféle tárgy ez, ha képesek lettek volna felfogni a jelentőségét és azt, hogy mire képes, akkor nem csodálkoztak volna ennyire, de Simone nem akarta elárulni nekik. A szarkofág felfedezése az apja életműve volt, azoknak a bürokratáknak viszont nem jelentett többet egy újabb kődoboznál a sok közül, ami porfogóként szolgál majd valami múzeumban.

Csak egy dolgot nem sikerült kiderítenie: hogy hova kerül majd a láda, miután megérkezik az Egyesült Államokba. És ahelyett, hogy megkockáztatta volna, hogy szem elől veszítse, lefoglalt egy helyet magának és az apjának a hajó fedélzetén. Ha a hajó nem süllyed el pár percen belül, most nyílik majd a legnagyobb esélye arra, hogy kiderítse a szarkofág úti célját.

A hajó az oldalára fordult a viharos hullámok között. Vagy esetleg, merült fel Simone-ban, egy víz alatti robbanás okozta a rázkódást? Eldobta a felírótáblát, kinyújtotta a kezét, hogy megtámaszkodjon, majd végigment a készletek és alapanyagok közötti folyosón, miközben végignézte a vízhatlan tasakban az oldalukra erősített munkamegrendeléseket és szállítóleveleket. Odaért a raktér végébe, és már éppen visszafordult volna, amikor észrevett egy khakizöld viaszosvásznat, amit egy fal melletti elkerített részre dobtak. A ponyva egyik csücske alól egy „Fertőtlenítő: USN” feliratú doboz sarka kandikált elő, és már majdnem el is ment mellette, amikor valami azt súgta neki, hogy érdemes lenne alaposabban is megnéznie. A hajó ismét irányt változtatott, amitől elveszítette az egyensúlyát, de sikerült megragadnia és félrehúznia a ponyvát. Vajon miért recsegett rajta egy vékony jégréteg?

A ponyva alatt egy szögletes, hajóbőröndnél nagyobb faláda állt egy acélkocsira láncolva, amelynek a kerekeit a padlóhoz rögzítették. A láda elhelyezése biztonságosnak tűnt, de sajnálatos módon nem volt rajta szállítólevél. Vajon szándékosan hagyták le? – merült fel Simone-ban. Még jobban lehúzta róla a ponyvát, bekúszott a láda mögé, és meglátta, hogy van rajta egy tasak, de a fal felőli oldalán.

Tompa puffanásokat hallott a távolból, ahogy sorra felrobbantak a mélyvízi bombák, majd elborzadt egy sokkal hangosabb robajtól, ami csak egy nem túl messze célba érő torpedótól származhatott. Valamelyik kísérőhajójuk kaphatott találatot. De a tengeralattjárók vajon tiszteletben fogják tartani a Vöröskereszt zászlaját, amely alatt ő is hajózik? És észrevették-e egyáltalán?

Nem volt veszteni való ideje. Amint a hajó vett egy újabb éles kanyart, a fal és a faláda közé préselte magát. Bár munkája során nagyon sok szállítóleveles tasakot látott, még a raktér erőtlen megvilágításában is feltűnt neki, hogy ez másmilyen. Ezen a washingtoni székhelyű Stratégiai Szolgálatok Hivatala, az OSS pecsétje díszelgett vörös nagybetűkkel szedett figyelmeztetés kíséretében, amely szerint a láda „A-1 prioritású” szállítmány, és „gondosan, óvatosan és külön figyelemmel” kell kezelni.

Sokkal komolyabb problémát okozott, hogy a tasakot lehegesztették, felszegezték és felragasztották a ládára. Ha Simone el akarta kerülni a lebukást, hogy valaki leszedte, akkor a körmével le kell piszkálnia róla a ragasztószalagot, utána pedig imádkoznia egy kicsit, hogy sikerüljön tökéletesen visszaillesztenie. Dolgozni kezdett a szalag egyik végén, és már két körmét is letörte munka közben, amikor a hajó hirtelen felágaskodott, mintha egy hatalmas ököl csapódott volna az orrába, majd az oldalára dőlt. A nem megfelelően rögzített ládák felborultak, és megcsörrentek bennük az összetört kémcsövek.

Simone háta a falhoz szorult a súlyos láda mögött, aminek bármikor elszakadhattak a kötelékei, és akkor összenyomta volna. A fal hideg volt, de a láda furcsa módon még hidegebbnek tűnt; a lány látta, hogy a lehelete felhővé áll össze a levegőben felette. Baljós vízcsobogást hallott, ahogy a tenger beáradt a hajótérbe.

Ennyit a Vöröskereszt hajóinak megóvásáról.

Vajon hol csapódhatott be a torpedó? És képes-e egy ilyen hajó túlélni egy ilyen sérülést? A fal és a láda közé szorult, sós illatot érzett a levegőben. Miközben megpróbálta kiszabadítani magát, olyan érzése volt, mintha az az átkozott láda fogságban akarná tartani, de az esőköpenyét elszakítva sikerült kimenekülnie a szorításából. A raktér acélajtaja felé botorkálva meghallotta a motorokhoz igyekvő tengerészek kiáltásait, és a hatalmas szivattyúk dübörgését. Bezárta maga mögött a rakteret, a kilincsére akasztotta a kulcscsomót, és miközben a lépcső felé szaladt, hogy megmentse az apját, észrevette, hogy sekély vízfolyásban gázol. A víz minden egyes lépésével egyre mélyebbé vált, és mire a lépcsőhöz ért, már a bokáját nyaldosta.

Mire kifulladva és térdig vizesen visszaküzdötte magát a kabinhoz, az ajtaját tárva-nyitva találta.

Az apját pedig sehol.

Csak felfelé mehetett, különben találkoztak volna útközben.

Simone a lépcső felé vetette magát, felrohant a csapóajtóig, félretolta, és kilépett a fedélzetre.

A délutáni nap sötét felhőtakaró mögé bújt, és fekete füst szállt a Seward felé. Simone a szemét beárnyékolva látta, hogy a füst a Van Buren felől jön, az egyik kísérőhajójuk felől, ami olyan másfél kilométerre lehet tőlük. Az egyik ágyúütegét narancsszínű lángok nyaldosták. Valami megcsillant a tomboló hullámokon. A szélnek égettolaj-szaga volt.

De az apját sehol nem látta.

A Seward rendíthetetlenül szelte a viharos hullámokat, és a lánynak mindkét kezét ki kellett nyújtania, hogy meg tudja őrizni az egyensúlyát. A szeme könnybe lábadt a füsttől és a sós permettől. Egyszer csak elrohant mellette a zászlós, akivel korábban találkozott, de amikor meglátta a lányt, útközben odakiáltott neki:

– Tűnjön a pokolba a fedélzetről!

Simone visszakiabált:

– Nem látta az apámat?

A zászlós már messze járt, a parancsnoki híd felé rohant, amikor a hajó egy hatalmas hullám tetején hirtelen megdőlt, orral lefelé. Simone látta, hogy a zászlós a hátán fekve egyenesen végigcsúszik a fedélzeten. Fél kezével elengedte a korlátot, odanyúlt, és elkapta a férfi hadonászó karját, megállítva a zuhanását – egészen addig, amíg a hajó nyögdécselve, nyikorogva és az oldalára dőlve eldobott kőként zuhanni nem kezdett egy hatalmas, szürke szakadékba. Jeges hullám söpört át a korláton. Simone úgy érezte, mintha a karja mindjárt kiugrana a vállgödréből, de szorosan kapaszkodott, mindvégig azért imádkozva, hogy az apjának ne essen baja, és hogy a hajó be tudjon evickélni valahogy egy kikötőbe.

Egy másodperccel később a Seward megremegett egy víz alatti robbanástól. Az egész alkotmány a levegőbe emelkedett, mintha maga Poszeidón ragadta volna magához, és mindent elborított a tajték és a fojtogató, fekete füst.