WILLIAM R. FORSTCHEN

EGY
ÉVVEL
KÉSŐBB

Budapest, 2016

Fordította
NAGY AMBRUS

A fordítás alapjául szolgáló mű:

William R. Forstchen: One Year After

Copyright © 2015 by William R. Forstchen

All rights reserved.

A Forge Book Published by Tom Doherty Associates

Forge® is a registered trademark of
Tom Doherty Associates, LLC.

Hungarian translation © Nagy Ambrus, 2016

© XXI. Század Kiadó, 2016

Felelős kiadó
Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Helfrich Judit

Borítóterv Váraljai Nóra

ISBN 978-615-5373-99-2

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

Roscoe Bartlett képviselő úrnak és dr. Richard Prynak,
akik először kongatták meg a vészharangot
az elektromágneses hullámokban rejlő veszély kapcsán,
valamint a valódi „Franklin klánnak”,
amely igazi áldásként ragyogja be az életemet.

ELŐSZÓ ÉS
KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Amikor az Egy másodperccel később című regényem 2009 elején megjelent, még nem sejtettem, mi minden következik majd belőle. 2004 óta érlelődött bennem egy könyv gondolata, amely az elektromágneses hullám, vagyis az EMP rejtette veszélyekről szól – egészen azóta, hogy a Roscoe Bartlett elnökletével működő bizottság nyilvánosságra hozta az EMP-vel kapcsolatban született tanulmányát. Bár a publikációnak sokkszerűen fel kellett volna ráznia a nemzetet, a média (és következésképpen a közvélemény) szinte teljesen figyelmen kívül hagyta Bartlették figyelmeztetését. Egyik beszélgetésünkkor Mr. Bartlett sajnálkozva foglalta össze a probléma valódi gyökerét: az emberek azt hiszik, hogy Irán, Észak-Korea vagy egy általuk támogatott terrorszervezet EMP-fegyverrel végrehajtott katasztrofális „első csapása” Amerika ellen merő tudományos-fantasztikus kitaláció. Vagyis a valódi fenyegetés nem kap elég komoly választói figyelmet, ami ellehetetleníti az erélyesebb nemzetközi politikát és a megelőző felkészülést. Mr. Bartlett-tel együtt mások is megkérdezték tőlem, nincs-e kedvem egy „valós tényeken alapuló” könyvet írni a fenyegetésről, hogy ezzel is ráirányítsam a problémára a nyilvánosság figyelmét.

Egy teljes évbe telt, mire az ötlet egyáltalán tisztulni kezdett a fejemben. A történet irányát tekintve – és ezt a legkevésbé sem negatív felhanggal írom – eleinte hosszú ideig a Tom Clancy{1} által kitaposott ösvényen kalandoztam, ahol a főhős célja mindig a küszöbönálló katasztrófa megakadályozása. A hiányzó ihletet végül a lányom és a diákjaim szolgáltatták. Óriási megtiszteltetés és áldás számomra, hogy a Montreat Főiskolán taníthatok (igen, ez az intézmény valóban létezik), ahol az oktatók szoros kapcsolatokat építhetnek ki a diákjaikkal a képzési idő négy éve alatt. Ezért számít a diplomaosztó napja mindig különleges, büszkeséggel és keserűséggel egyszerre átitatott alkalomnak: a tanár a saját „gyermekeit” láthatja az iskola falain kívülre lépni. A könyvhöz szükséges inspiráció végül épp egy ilyen diplomaosztón, egy elhúzódó beszéd közben talált rám… Végzős „gyermekeimet” nézve illedelmesen hallgattam a szónokot, bár igazság szerint én is szerettem volna túl lenni már az egészen… A kérdés villámcsapásként hasított belém: vajon mi várna az előttem álló diákokra, ha Amerikát most, ebben a szent pillanatban EMP-támadás érné? Mi történne a főiskolámmal, a szeretett városommal, Black Mountainnal? Mihez kezdene a lányom, mit csinálnánk mi, mindannyian? Két órával később már a számítógép előtt görnyedve kalapáltam a klaviatúrát, és belekezdtem a történetbe, amely utóbb regénnyé duzzadt. Ez lett az Egy másodperccel később című könyvem, amelyet aztán csak 2009-ben adtak ki – a kiadóm és a szerkesztőm, akik végül a szárnyaik alá vették, ma is mosolyogva gondolnak azokra a nagyobb könyvkiadókra, amelyek bizony visszautasították az azóta The New York Times-bestsellerré váló regényt.

A művem tehát megjelent, nekem pedig fogalmam sem volt, mi lesz a következő állomás. Épp Bill Sanders kapitánnyal, kedves barátommal és a regény technikai utószavának szerzőjével ültem egy EMP-vel kapcsolatos konferencián Albuquerque-ben, amikor az ügynököm felhívott: a kötet bestsellerlistára került. Őszintén szólva, a hír teljesen meghökkentett.

A valódi hatását néhány hónap elteltével éreztem meg igazán, ekkoriban ugyanis még mit sem tudtam az úgynevezett „prepperek”{2} egyre szélesebb körű mozgalmáról, amely már a könyv írásának idején is létezett. Egy közeli közösséghez tartozó házaspár Carolina Readiness Supply néven üzletet nyitott, és felkértek egy előadás megtartására az általuk szervezett konferencián. „Mekkora közönségre számítanak?” – kérdeztem tőlük. „Nagyjából száz főre” – válaszolták. Amikor az előadás napján megérkeztem, ez a csodálatos pár egy majdnem zsúfolásig megtelt parkolóban fogadott, én pedig több mint félezres hallgatósággal találtam szemben magam. Voltak köztük olyanok is, akik Atlantából és Charlotte-ból érkeztek. Valami kétségtelenül volt a levegőben!

Ez a valami pedig a következő években egyre csak erősödött. Egyesek azt állítják, hogy én magam is aktívan hozzájárultam a preppermozgalom létrejöttéhez, de én nem így látom. A könyvem talán segített valamit, a kezdeményezés magjai azonban már jóval korábban sarjadozni kezdtek. Több tízmilliónyi amerikai próbált újra amerikaiként gondolkodni, és döbbent rá, hogy nagyon is okos lépés még a katasztrófa bekövetkezte előtt felkészülni az önellátóvá válás kihívásaira. A preppermozgalmat egyáltalán nem ismerő olvasóimat ezúton szeretném megkérni, hogy ne a mainstream média számtalan abszurd tévéműsorában megfestett torz kép alapján ítéljék meg a mozgalom tagjait. A preppereket, akikkel volt szerencsém találkozni, szinte kivétel nélkül becsületes, őszinte embereknek ismertem meg, akik saját magukon kívül a szomszédaikkal, a helyi közösségeikkel és a nemzet egészével is kalkulálnak. Amennyiben a katasztrófa valóban bekövetkezik, mindenki jól jár majd, aki prepperek szomszédságában lakik. Én itt is szeretnék köszönetet mondani a több ezer preppernek, akikkel eddig találkoztam: hálás vagyok értékes barátságotokért.

A könyv, amit az olvasó a kezében tart, több mint hat évvel az Egy másodperccel később angol nyelvű kiadásának megjelenése után kerül nyomdába. Az eltelt idő alatt sok minden változott, elkeserítő módon azonban sok minden ugyanaz maradt. Titkon azt reméltem, ennyi idő elég lesz ahhoz, hogy a kormány számottevően megerősítse az ország energiaellátó hálózatát, védelmi stratégiát dolgozzon ki, növelje a lakosság felkészültségét, és erélyesebb nemzetközi politikájával mindenki számára egyértelművé tegye, hogy Amerika SOSEM tolerálja majd, ha EMP-csapásra alkalmas fegyverek kerülnek titkos nemzetek és terrorszervezetek kezébe. Mindebből semmi sem valósult meg. Történészként önkéntelenül is az 1930-as évek jutnak eszembe: Amerika passzívan szemlélte az egyre növekvő fenyegetést, amely 1941. december 7-én{3} végül betört a nemzet életébe. A figyelmünk most újra ellankadt. Észak-Korea nukleáris fegyvereket és ballisztikus rakétákat tesztel, saját kísérleteivel szorosan lohol a nyomában Irán, az Iszám Állam – egy, a nácizmushoz mérhetően brutális és pszichotikus mozgalom – pedig felemelkedőben van.

Valójában sosem terveztem folytatást írni az Egy másodperccel későbbhöz, de bárhol is tartottam előadást, a kérdés lépten-nyomon felvetődött: hogyan folytatódik a történet? Öt évig ellenálltam a folytatásnak, noha a kiadóm, Tom Doherty a főszerkesztőjével, Bob Gleasonnal karöltve több ízben is határozott célzásokat ejtett el arról, hogy milyen nagy örömmel vennének kézbe egy újabb kötetet… Persze a köztes időkben sem hagytam őket munka nélkül: pozitív felhangú és reményteljes könyvet írtam az űrkorszak jövőjéről, valamint több kötetet is befejeztem az amerikai polgárháborúval és a függetlenségi háborúval kapcsolatban kedves barátommal, Newt Gingrichcsel közösen. Egy szerzői kiadásban megjelent munkámban az Iszlám Állam jelentette fenyegetésről írtam, majd végül engedtem a sok ösztönzésnek, s újra felvettem a John Mathersonnal és családjával, kisvárosával és főiskolájával kapcsolatos események fonalát. Ez a könyv és a pár hónapon belül következő harmadik rész ennek a fonalgombolyagnak a továbbgördítése, hogy a történet teljes és kerek lehessen.

E sorok persze csak az előszó és a köszönetnyilvánítás szerepét hivatottak betölteni, ideje hát rátérnem a lényegre. Úgy érzem magam, mint a gálaesten a díjazott, akinek egyetlen perc adásidő (vagy még annyi sem) áll a rendelkezésére, miközben a kezében egy olyan listát szorongat, amelyet legalább tíz percig tartana felolvasni. Vágjunk hát bele!

Külön köszönettel tartozom Newt Gingrichnek, Roscoe Bartlettnek és mindenkinek, aki az elmúlt évtizedekben megpróbálta a politika látóterében tartani az EMP-csapás kockázatos mivoltát. Amerika a keserves belső csatározások korszakát éli, én pedig szívből kívánom, hogy a szemben álló oldalak, a kongresszus két kamarája és a végrehajtó hatalom is felismerje végre a valóban nemzeti szintű fenyegetést, amely – ha továbbra is válasz nélkül hagyjuk – előbb-utóbb tényleg egy föld alatti bunkerbe száműzi majd az ország kormányzatát, jó messze Washington romjaitól, s a megmaradt vezetés kétségbeesetten próbálja majd összeragasztgatni az apró szilánkokra szétzúzott nemzetet.

Mint mindig, most is hálás köszönettel tartozom Tom Dohertynek, Bob Gleasonnak és a Tor/Forge csodálatos csapatának. Amikor harminc évvel ezelőtt, még szárnybontogató íróként, először találkoztam Tommal, azt kívántam, bár egy nap én is tagja lehetnék „a csapatának”. Mind ez idáig számtalan könyvön dolgoztunk együtt, és nincs olyan, akit a mestersége művelői közül többre tartanék nála. Az üzleti oldalon örök hálám illeti az ügynökömet, Eleanor Woodot; a filmes ügynökömet, Josh Morrist; az Ascot Media reklámügynökség csapatát, különös tekintettel Monica Fosterre, akivel szinte napi kapcsolatban álltam. Egy könyv bizony kemény csapatmunka eredménye.

Mikor az első regény vázlatát először mutattam meg Dan Struble-nak, a főiskolám rektorának, rákérdezett, hogy miért nem használtam a műben feltűnő fiktív helynevek helyett létező helyek igazi nevét. Ezúton is köszönöm a felvetésedet, Dan – a valódi nevek valódi súlyt adtak a történetnek, ez enélkül hiányzott volna belőle. Óriási áldás számomra, hogy a Montreat Főiskolán taníthatok, és az észak-karolinai Black Mountain városában élhetek (igen, egy nagyon is létező városban). A valóságos földrajzi nevek használatának szabadsága megkönnyítette számomra az írási folyamatot, és sok olvasómtól hallom, hogy emiatt tudtak személyesen kötődni a történethez. Bár a regényben szereplő személynevek nagy része kitalált, akadnak köztük valódiak is: a minden szempontból „igazi” karaktereket kivétel nélkül a barátaimról mintáztam. Őszintén remélem, hogy szerintük is sikerült hízelgő képet festenem róluk.

Egyetlen, nagyon személyes köszönetnyilvánítás maradt a végére: pár évvel ezelőtt egy prepperkonferencián tartottam előadást, később pedig dedikáltam a könyveimet. Egyszer csak Robin Shoemaker{4} lépett az asztalhoz, a tekintetünk találkozott… Majd ráeszméltem, hogy az életem megismételhetetlen fordulóponthoz érkezett. Olyanok voltunk, mint a híres jelenet A Keresztapa című filmben: mintha mindkettőnkbe „szicíliai villám” csapott volna.{5} A legcsodásabb jutalom ő, amit egy könyvért cserébe valaha is adott nekem a sors.

Ideje lassan lezárni a köszönetnyilvánítások sorát, és folytatni a történetet. Ha te is olyan vagy, kedves olvasóm, mint én, akkor általában úgysem olvasol el efféle dolgokat; számodra mindez ismeretlen nevek tömkelege csupán, és semmiképpen sem az, amiért megvásároltad ezt a könyvet. Mivel azonban jelen esetben a papír és a tinta is a kiadóm kontójára megy (a maradi, nem digitális verzió esetében legalábbis mindenképpen), úgy érzem, mégiscsak illendő egy végső gondolattal zárnom a soraimat.

Bár e könyveim cselekménye kitalált, a helyzet, amelyet bemutatnak, nagyon könnyen valósággá válhat. Könnyebben, mint sokan gondolnák. Szüleink és nagyszüleink, a „legnagyobb generáció”{6} tagjai elnézték a saját vezetőiknek, hogy szemet hunynak az egyre növekvő fenyegetések fölött, mondván, hogy „itt úgysem érhet bennünket baj”. Végül borzalmas árat fizettek a hanyagságukért, és ez csupán egy a sok hasonló példa közül, amellyel a történelem szolgál.

Vajon regényként vagy figyelmeztetésként olvasandó-e ez a könyv? Ha figyelmeztetés, teszünk-e bármit is a fenyegetés ellen, vagy tétlenül dőlünk hátra, hisz „valaki más úgyis megakadályozza majd helyettünk, hogy ilyesmi bekövetkezzen”? Őszintén remélem, hogy harminc év múltán ezek a könyveim a soha be nem következett katasztrófáról írt sötét rémmesék kategóriájába fognak tartozni, amelyeket rég elfeledtek már. Ha így lesz, boldog leszek, és megnyugszom, hogy a lányom és az unokáim biztonságban élhetnek. Bízom benne, hogy sosem mondják majd azt nekem: „Bill, igazad volt.”

Ez azonban, kedves barátaim, kizárólag rajtunk múlik. A jövő a mi kezünkben van, és ahogy annak idején Abraham Lincoln mondta: „Amerika a világ utolsó, legragyogóbb reménysége – vagy vitézül megóvjuk, vagy csalárdul elveszítjük.”{7}

William R. Forstchen
Black Mountain, Észak-Karolina

2015 szeptembere

PROLÓGUS

730 NAPPAL „A NAP” UTÁN

A BBC híradóját hallják. Greenwichi háborús időszámítás szerint hajnali három óra van, híreink következnek.

Pontosan ma két éve kezdődött a háború, amelyet elektromágneses impulzust gerjesztő fegyverek detonációja robbantott ki az Egyesült Államok kontinentális területei, Japán partjai és Kelet-Európa légterében. Az Egyesült Államok fölött három, Japán fölött egy, Kelet-Európa fölött pedig egy, az eredeti pályájáról feltehetően letért bomba detonációjára került sor. A támadások a mai napig éreztetik hatásukat az egész világon, az elkövetők kilétét – valószínűleg Irán által támogatott terroristákról és Észak-Koreáról van szó – azonban máig nem sikerült egyértelműen felfedni. Becslések szerint a támadások következtében eddig az Egyesült Államok lakosságának nyolcvan százaléka, Japán, Kelet-Európa, Nyugat-Oroszország és Ukrajna népességének pedig több mint a fele vesztette életét. A csapást követően Kína megerősítette szuperhatalmi státuszát, és „humanitárius segítségnyújtásként” jelentős haderővel szállt partra Japánban, illetve az Egyesült Államok nyugati partján. Bár NyugatEurópát és vele hazánkat, az Egyesült Királyságot a közvetlen csapások megkímélték, a világ gazdasági és politikai egyensúlyának visszaállítására tett törekvések az itteni országoktól is hatalmas gazdasági áldozatokat követelnek. Ázsia déli részén továbbra is heves harcok dúlnak a Pakisztán és India között kitört korlátozott nukleáris háború utóhatásaként.

A legtöbbek által ma már egyszerűen csak „a napként” emlegetett esemény második évfordulóján a brit uralkodó részt vett a westminsteri apátságban tartott megemlékezésen. A mise után a miniszterelnök ismételten ígéretet tett arra, hogy országunk támogatja európai szomszédainknak az újjáépítésre irányuló erőfeszítéseit, valamint megerősítette, hogy az Egyesült Államoknak nyújtott segélyek folyósítása a jövőben is zavartalanul folytatódik.

Hamarosan további részleteket közlünk majd a megemlékezésről és „a nap” máig érzékelhető hatásairól, előbb azonban hallgassák meg beszámolónkat a virginiai Bluemont városában megalakult átmeneti amerikai kormányról…

A kabinet két hete egymillió férfi és nő mozgósítását jelentette be; valamennyiüket besorozták az amerikaiak Nemzeti Felmentő Hadseregébe, röviden NFH-ba, amihez hasonló lépésre az országban a második világháború óta nem volt példa. A behívók kiküldése és kézbesítése a bejelentés óta gőzerővel zajlik. Az amerikai haderő jelentős része – ideértve azon alakulatokat is, amelyek a két éve bekövetkezett támadás napján a tengerentúlon szolgáltak – jelenleg az ország nyugati és déli határa mentén próbál gátat szabni a megszálló hatalmak terjeszkedésének. Ennek megfelelően a mai napon az új amerikai kormányzat a Nemzeti Felmentő Hadsereg elsődleges feladatául az Egyesült Államok káosz és törvénytelenség uralta belső területeinek újbóli biztosítását jelölte ki. Az NFH küldetése a belső nyugalom visszaállítása, az újjáépítési munkálatok elősegítése és – amennyiben szükséges – a vitatott határszakaszokon szolgáló katonai alakulatok támogatása lesz. Szakértőink a későbbiekben megvitatják, hova vezethet ennek az új, az ország belső körzeteiben működő haderőnek a létrehozása…

A következő üzenet azonban montreali barátainknak szól: „A szék az ajtó útjában van.” Ismétlem: „A szék az ajtó útjában van.”

Most pedig hallgassák meg rövid híreinket a nagyvilágból…

ELSŐ FEJEZET

730. NAP

– Apu, behívtak a hadseregbe!

Bár életében sok megdöbbentő dolgot hallott már, erre a hírre még John Matherson is felkapta a fejét. Kimerülten dőlt hátra irodai székében, és a lányára, Elizabethre emelte a tekintetét, akinek a szemében zsenge tizennyolc évét messze meghazudtoló élettapasztalat bujkált – ahogy szinte valamennyi kortársáéban. John gyerekként falta a második világháborús fotóalbumokat; nehéz volt elhinnie, hogy a „vénemberek”, akik azokról a megsárgult képekről néznek vissza rá, valójában csak tizennyolc-tizenkilenc éves sihederek… Távoli, lidérces pillantásuk rémséges kínokról árulkodott, amelyeket a háború borzalmai miatt kellett elszenvedniük. Már réges-régen nem azok a gimnazista kölykök vagy egyetemista gólyák voltak, akiknek lenniük kellett volna… Néhány nap leforgása alatt évtizedeket öregedtek; vagy ahogyan valamelyik író fogalmazott, „örökre megvénültek drága fiatalságukban”.

– Ülj le, kicsim! – sóhajtotta John, és az íróasztala túloldala felé mutatott. Az észak-karolinai Black Mountain központi hivatalában voltak, a remélhetőleg még létező Amerikai Egyesült Államok egyik kisvárosában. Az asztalon magas tornyokba halmozva álltak a kézzel körmölt vagy az ócska Underwood írógéppel lepötyögött dokumentumok; mindaz, amivel a város hivatalnokaként Johnnak foglalkoznia kellett.

A háború kitörése óta, vagyis „a napot” követő rémálomszerű hónapokban John már-már diktátorként irányította a statárium{8} alatt álló várost. Aztán amint az elmúlt év folyamán újra fel-feltünedeztek a stabilitás törékeny, mégis biztató jelei, örömmel ruházta át kivételes jogköreit a városi tanácsra. Ám összeomlott áramellátás és nem létező nemzeti infrastruktúra ide vagy oda, a kényszerű papírmunka és a bürokrácia meglepő módon továbbra is megmaradt, John pedig városi ügyintézőként sehogy sem húzhatta ki magát a temérdek adminisztrációs feladat alól. A tekintete vágyakozva meg-megpihent az iroda sarkában porosodó számítógépen, amely mára egy letűnt kor emléke volt csupán – pont, mint az évekre a szekrénybe száműzött Underwood írógép a boldog békeidőkben, mielőtt minden a feje tetejére állt.

A patyolattiszta világ, amelyet egykor John is olyannyira magától értetődőnek vélt a napi egy, forró nyári napokon akár két tusolással, a keményített, makulátlan gallérú fehér ingekkel és az elegáns báli cipőkkel (az újabban dívó elnyűtt bakancsok helyett), a messzi múltba veszett. Most neki is be kellett érnie a heti egyszeri, a konyhai lavórban szombat esténként lezavart fürdéssel és a szintén hetente esedékes, a kelleténél többnyire véresebb borotválkozással, amit egy régiségkereskedésből megmentett ósdi borotvával próbált véghez vinni a vasárnapi mise előtt. A ruhákat a házuk mögött csordogáló patakban, kézzel mosták, amitől az ingek gallérjai hamar rojtosodni kezdtek, ráadásul képtelenség volt eltüntetni róluk az izzadság- és koszfoltokat.

John szép új világát leginkább a mindenhol eluralkodó piszok és kopottság jellemezte. Történészként sokszor eltöprengett már rajta, milyen is lehetett a mindennapi élet szaga, látványa és általános atmoszférája százötven évvel ezelőtt. A kérdést immár nem kellett a fantáziájára bíznia, hiszen maga is azt a világot élte: a fülledt tavaszi estéken megtartott, zsúfolt városi gyűléseken átható pézsmaszag terjengett, s John cimborái, akik egykor mindenhová gondosan vasalt zakóban, nyakkendőben jártak, most kopott farmerben és gyűrött, kifakult ingben jelentek meg az összejöveteleken. A vasárnap maradt az egyetlen alkalom, amikor az emberek igyekeztek valamelyest összekapni magukat – kivéve, ha épp nem akadt senki a háztartásban, aki jól bánt a tűvel és a cérnával, mert akkor jobb híján pár számmal nagyobb öltönyt vagy kosztümöt kellett magukra húzniuk. Johnt a régi korok dagerrotípiáira{9} emlékeztette a látvány. Azokon az antik fotográfiákon egyetlen elhízott embert sem lehetett találni: a fotóalanyok általában mind délcegek és szikárak voltak, a ruháik pedig többnyire – a tehetőseket leszámítva – kissé viseltesek.

John irodája a városházán ugyanezt az ütött-kopott hangulatot árasztotta. A fertőtlenítőszerek és a felmosó szaga rég feledésbe merült, a házakban nem világítottak ragyogó fénycsövek éjjel-nappal. Az egydollárossal működő kávégép sem volt már jó semmire; nyáron nem volt légkondicionálás, sem elektromos fűtés a téli hónapokban. „A nap” óta mindez emlék volt csupán.

Elizabeth a valamivel jobb állapotú főiskolai pólójában és a farmerében, a sötét haját összefogó vörös szalaggal még próbálta azért fenntartani a tisztaság valamiféle látszatát. Sovány alakja ezekben az időkben teljesen átlagos fizimiskának számított, az öve szorosan feszült keskeny csípőjére. Az a néhány pluszkiló, amit egy éve szedett fel a kisfia, Ben születése előtt, rég elpárolgott róla.

Elizabeth egy gyűrött papírt vett elő, és az apja felé tolta az asztalon. John lassan széthajtogatta, és csendben, az állát masszírozva szemügyre vette.

Mindenki mással együtt persze ő is hallotta a küszöbönálló sorozással kapcsolatos pletykákat. De a Black Mountaintól jó messze, valahol egy észak-virginiai hidegháborús bunkerrendszerben berendezkedett, Washington D. C.-ből evakuált kabinet mindeddig csak ritkán hallatott magáról. Most viszont, hogy az egyetlen életben maradt gyermeke letette elé az asztalra a hivatalos behívóját, beigazolódtak ezek a pletykák.

John újra Elizabethre pillantott. A lány tizennyolc éves volt, megélt már háborút, éhezést, ráadásul maga is anya volt. Gyermekének apja a Black Mountain városát lerohanó Hordával vívott csatában esett el, másfél évvel korábban. Bizonyos tekintetben a lány azokra a háború borzalmainak hatására idő előtt megvénült, tizennyolc éves normandiai vagy épp Ivo Dzsima-i veteránokra emlékeztetett, akik a régi fotókról néztek vissza Johnra. Elizabeth mégis a lánya volt, az egyetlen életben maradt gyermeke. Most is fel tudta idézni, hogy nézett ki újszülöttként… A szemét Marytől, az édesanyjától örökölte. Valahányszor a kislány később felhorzsolt térdekkel szaladt haza vigasztalásért, kövér könnyek szöktek ebbe a szempárba. Amikor Elizabeth tizenkét éves lett, a tekintete már öntudatos kacagástól csillogott, tizenhat évesen pedig egyetlen kérlelő pillantásába és mosolyába került csupán, hogy szinte bármire rávegye az apukáját. Amikor John most belenézett a lánya szemébe, átjárta a szívét a rettegés, mint minden szülőét, akinek a gyermekét a kormány ezzel a döntésével érettnek ítélte a harcra – és vele a halálra is. El akarták venni tőle Elizabethet, az ő saját gyermekét, és az égvilágon semmi garancia nem volt arra, hogy valaha is viszontláthatja.

John a papírra meredt, és újból jelezte a lányának, hogy foglaljon helyet.

Elizabeth leült mellé, és olyan gesztust tett, amelyet gyermekévei óta már csak ritkán szokott: míg apja a levelet olvasta, gyengéden megfogta a kezét.

„Tisztelt amerikai polgártársam! Az Amerikai Egyesült Államok elnökének parancsára…”

Az elnök parancsára?

Az Amerikai Egyesült Államok elnöke. E szavak hallatán John néha még most is a támadás napján hivatalban lévő elnökre asszociált. Pedig azt beszélték, hogy hiába kapott figyelmeztetést a Fehér Ház valamivel a támadás előtt, és menekítették ki az elnököt a különgépe fedélzetén Washington D. C.-ből, a repülő – érthetetlen módon – nem volt megfelelően felszerelve egy ekkora erejű EMP-hullám elhárításához, és valahol Nyugat-Virginia fölött lezuhant. Hogy ki legyen az elnök utódja, azzal kapcsolatban parázs vita alakult ki: bár egy fiatal nyugati szenátor is fellépett mint jog szerinti elnök, a legtöbben – főleg a keleti túlélők közül – a korábbi kormány egy ifjonc tagját tekintették a hivatalos utódnak, aki a főhadiszállását Virginiában, Bluemont városában rendezte be. A behívó maga a régi háborús helyzetekben kiküldött sorozólevelek megszokott formuláit követte, és a jól ismert mondattal végződött: Elizabethnek három napon belül szolgálatra kell jelentkeznie a „szövetségi kormányzónál”, a Buncombe megyei bíróság épületében, hogy beléptessék a Nemzeti Felmentő Hadseregbe – ha nem teszi, a jog teljes szigorával kell szembenéznie.

John végigolvasta a levelet, majd egyből kezdte is elölről. Halálosan kimerült volt a váltásban vállalt múlt éjjeli őrségtől, és az asztal mellett kuksoló Elizabethre hunyorítva álmosan dörzsölte a szemét. A lány arcán nem csillogtak könnyek, nem esett kétségbe, egyelőre nem reagált semmit.

Tehát a szövetségi kormányzó Asheville-ben.

Arról a Dale Fredericksről lehetett szó, aki úgy egy hónapja vonult be Asheville-be, hogy Texasba vezénylésük előtt felváltsa az elmúlt télen végig a városban állomásozó teljes zászlóaljnyi hivatásos katonát.

John rengeteg segítséget kapott a hivatásos katonai egységektől a térség újjászervezésében a tengerentúlról hozott rádiók által megnyitott kommunikációs csatornákon keresztül. A hadsereg technikusai még a helyi amatőr rádiósok felszerelését is segítettek megbütykölni, hogy a kommunikációs rendszer alapjait visszaállítsák; sőt, a környék fosztogatóbandáit is igyekeztek valamelyest megzabolázni.

A hadsereg kivonulását követő utánpótlás mindenféle ceremónia nélkül, helikopteren érkezett a távoli, dél-karolinai Charlestonból. Az asheville-i futár nyomtatott levelet hozott Johnnak, amelyben az új, bevonuló vezetőség érkezéséről tájékoztatták, és felhívták a figyelmét arra, hogy egyéb helyi vezetők mellett a közeljövőben vele is felveszik majd a kapcsolatot, egy, az Észak-Karolina nyugati régiójának közösségeit újjászervező megbeszélés ügyében. Önmagában már ez is reménykeltő volt a határokat állandó készenlétben tartó, a Mitchell-hegytől északra tanyázó fosztogatók miatt, az első levelet azonban nem követte második… Egészen mostanáig.

A mindenki által büszkeséggel és nosztalgiával emlegetett Amerikai Egyesült Államok újjászervezésének első értesítője tehát nem volt más, mint egy távoli kormányszervtől érkezett katonai behívó, amely el akarta szakítani tőle Elizabethet.

Az egyik lányomat már elvesztettem, gondolta. Istenem, a másikat nem fogom.

John Elizabeth húgára, Jenniferre gondolt, aki a mindenki által evidensnek gondolt amerikai gyógyszerellátási rendszer hirtelen összeomlását követően halt meg, amikor a régióban már teljes képtelenség volt inzulinhoz jutni. Mindössze néhány fiolányira lett volna szüksége, de mivel nem jutott neki elég, Jennifer az apja karjaiban hunyta le a szemét. A keserű emléket John minden erejével igyekezett blokkolni magában, mert kizárólag így volt képes megőrizni a józan eszét. Egy szülőnek sosem lenne szabad temetnie a gyermekét, neki azonban ezt is át kellett élnie. Bár valójában Jennifer járt a fejében, John most is Elizabethre nézett, s megpróbált a lehető legnyugodtabbnak és legkimértebbnek tűnni.

Csak bámult a lányára, és megkísérelte összeszedni a gondolatait.

Az apja vagyok, ő itt a tizennyolc éves lányom. Gondtalan kölyöknek kéne lennie, nem pedig besorozás előtt álló leányanyának.

John megrázta a fejét, megnyugtató mosolyt erőltetett az arcára, a levelet pedig hanyagul visszadobta Elizabeth elé az asztalra.

– Nevetséges. Tizennégy hónapos gyereked van, ami felmentést jelent a sorkatonaság alól. Ez mindig is így volt.

– Most már nem, apu. Nem olvastad végig – mondta Elizabeth, majd felvette a papírt, és megfordította. A mostani papírhiányos időkben minden dokumentumot kétoldalasra nyomtattak. John egyszerűen elfelejtette megfordítani a papírt, hogy végigolvassa a levelet. – „Felsőbb parancsra a nemzeti válsághelyzet idejére – olvasta fel Elizabeth minden személyes érzelemtől mentesen a szöveget – mától a bevonulás alóli felmentés minden korábbi jogalapja érvényét veszti, leszámítva a súlyos fizikai fogyatékosságot. A fiatal gyermeket nevelő behívottak kötelesek előre gondoskodni a gyermekeik megfelelő elhelyezéséről. A fentiek megtagadása a 303. végrehajtási parancsban meghatározott büntetést vonja maga után.”

John maga is újra elolvasta az utolsó sort, és kirázta a hideg. Egészen biztos volt benne, hogy annak idején hallott már a 303. parancsról: egyes kormánytisztviselőket jogosított fel a halálbüntetés kiszabására. John maga is végzett ki embereket „a napot” követő hónapokban, kezdve két gyógyszertolvajjal, ezek azonban mind végrehajtási parancs nélküli esetek voltak, egyedül a városvezetés támogatásával történtek, amikor Black Mountain lakóinak túlélése forgott kockán, és az efféle drákói lépések valóban indokoltak voltak. John már akkor is kétségbe vonta a rémálmok formájában máig visszatérő ítélet helyességét. Most felpillantott a lányára, és egyszerre meglátta a dolog iróniáját: a szükségállapot törvényeinek hatálya alól immár a saját lánya sem bújhat ki.

Elizabeth visszaadta a papírt.

– Ez a reggeli postával jött Asheville-ből? – kérdezte John.

– Aha, és nem csak én kaptam belőlük. Mabel a postán azt mondta, összesen száztizenhárom behívó futott be az éjjeli postával.

– Ez biztos? Száztizenhárom?

– Igen, apu. – Elizabeth hangjába mostanra már csipetnyi ijedtség is vegyült. – Azért siettem hozzád, hogy szóljak róla. A postánál gyülekezik a tömeg, és nem igazán örülnek a dolognak…

John szép lassan befogadta a hallottakat, majd felállt, és átment a szomszéd szobába, ahol a város telefonos operátora dolgozott.

– Jim, felhívnád nekem Mabelt? – kérdezte tőle, majd visszatért az asztalához, és felemelte az antik telefonkagylót.

A városházán egy retró, még az 1930-as évekből megmaradt kapcsolótáblát állítottak fel, amelyre a State úti múzeumban bukkantak rá. A „távolsági hívás” fogalma, ahogy annak idején nevezték, ma nyugatra Asheville, keletre pedig Old Fort városát jelentette, bár nemrégiben elterjedt a hír, hogy a hatvanöt kilométerre lévő Morgantonnak is sikerült elég rézdrótot összekaparnia egy új vonal lefektetéséhez. A telefon egyszerre megcsörrent, John távoli gyermekkorát idéző hangon, ő pedig azonnal felkapta a kagylót.

– Egyesült Államok Postahivatal, Mabel Parsons beszél.

John elmosolyodott. Mabel máig lelkiismeretesen tartotta magát a bemutatkozás elmaradhatatlan rítusához, annak ellenére is, hogy emberemlékezet óta ő volt a posta egyetlen dolgozója. A hivatal a hagyományos postai szolgáltatások mellett mára a városi hírek és pletykák központjává is vált.

– Itt John Matherson. Hogy s mint vagy, Mabel? Rendbe jött már a férjed?

– Tegnap délutánra stabilizálódott az állapota; köszönöm, hogy kiharcoltad neki azt a pár adag antibiotikumot, John. Jövünk neked eggyel.

– Semmi gond, Mabel. A srácok a főiskolán kezdenek egyenesbe jönni a termeléssel a kémialaborban, szóval igazán nem kell hálálkodni.

– Miért hívtál, John? Gondolom, nem csak azért csörögtél ide, hogy George felől érdeklődj.

John hallotta a nő hangján, hogy ki akarja ugrasztani a nyulat a bokorból. Mabel nem az a típus volt, aki sokáig hagyja az embert mellébeszélni.

– Így igaz, Mabel. A lányom, Elizabeth épp az imént esett be hozzám a postáról ezzel a behívó papírfecnivel. Azt mondja, egy egész halomnyi érkezett reggel az asheville-i futárral. Mégis, mi a fene folyik itt?

– Összesen száztizenhárom küldeményt számoltam, John, de hát tudod, hogy nem fecseghetek mások leveleiről… Köt a régi postáseskü, ez van. Szóval, igen, bejöttek, épp most szortírozom őket. Az azért talán nem titok, hogy nagyjából a levelek felét a főiskolán lakó srácoknak címezték, a többi meg egyéb városiakat hív be ebbe az NFH-ba, vagy mibe.

– Egy perc, és ott vagyok – mondta John, és választ nem várva letette a kagylót, majd újból a lányára emelte a tekintetét. Bár a közösség főbírája és vezetője volt, jelen pillanatban, függetlenül a vállára nehezedő összes felelősségtől, a saját katonai kiképzésétől és az aktív szolgálat hosszú éveitől, csakis egyetlen megmaradt gyermekének a sorsa érdekelte: Elizabethé, aki zsenge kora ellenére már maga is anya volt. Amit John érzett, az a gyermekéért aggódó szülő természetes reakciója volt.

John megdörzsölte igencsak borostás állát. Szombat reggel volt; Makala, a felesége ilyenkor esténként mindig megborotválta egy klasszikus, régi borotvapengével. Johnnak egyelőre nem sikerült elsajátítania az asszony művészi technikáját. Makala talán a szívsebészeti klinika főnővéreként eltöltött éveknek köszönhette magabiztos, stabil pengefogását – az eldobható borotvák emléke ugyanis rég a múlt ködébe veszett.

John koszosnak és ápolatlannak érezte magát az őrségben töltött éjszaka után, és az állkapcsa is sajgott – az egyik őrlőfoga úgy egy hónappal korábban kezdett fájdogálni. Bár Makala sikeresen rábeszélte egy villámlátogatásra a városi fogorvosnál, John kicsit még halogatta a dolgot. Aznap szolgálati szabadnapja volt, így az őrség lejárta után patakban fürdést, este pedig borotválást és jól megérdemelt pihenést tervezett. Persze amikor Elizabethre nézett, mindez azonnal átrendeződött.

– Gyerünk, kicsim, induljunk!

– Vezethetek én, apu? – mosolyodott el Elizabeth, amikor együtt kiléptek az irodából, és epekedve tartotta a markát a kulcsért. A látvány levette a lábáról Johnt – egy régi kor bevált trükkjét juttatta eszébe, amikor is a családi kocsi megszerzéséhez és az apai hozzájáruláshoz a tinilányainak csak az angyali mosolyukat kellett megvillantaniuk.

Az 1959-es Ford Edsel annak idején még az anyósa büszkesége volt, mára azonban a városvezető John Matherson messziről felismerhető hivatali járgányává vált, nem kis bűntudatot keltve benne. Miután a saját otthona porig égett a Hordával vívott csatában, John a városháza irodáitól nagyjából négy kilométerre fekvő Montreat Főiskola campusára költözött. Napfényes tavaszi és őszi napokon kifejezetten élvezte a kiadós reggeli sétákat – egyébként az automobil megjelenése előtti időkben az emberek mindig gyalog tették meg az ilyen rövidebb utakat. Nemegyszer megesett azonban, hogy a ráérős séta alatt, amely nagyjából egy órájába telt, valami olyan dolog történt a városban, amely vezetőként az azonnali és teljes figyelmét igényelte volna. A városi tanács hosszas és makacs viták árán harcolta ki, hogy John elfogadja a heti huszonkét liter, hivatalból kiutalt benzint, ami nagyjából százhúsz kilométerre volt elegendő.

A város járművei számára egy föld alatti tartályban még mindig volt néhány ezer gallon tartalék benzin, az üzemanyag kiadása azonban igencsak szigorú szabályok szerint zajlott. Az elhagyott kocsikból kiszivattyúzott benzin egyre használhatatlanabbá vált, és idővel meg is romlott, bár a Volkswagenek helybeli szakija, Jim Bartlett már dolgozott egy formulán, amellyel állítása szerint újra hasznosítani lehet majd az elhagyott autókból kinyert pocsék minőségű üzemanyagot.

Bár szigorúan csak hivatalos ügyekben használta, a külön neki fenntartott autó és üzemanyag őszintén zavarta Johnt. Az egészet pazarló luxusnak tartotta, így minden egyes alkalommal félreállt, valahányszor bárkit gyalogolni látott a város felé vagy épp onnan, s – bűntudatát enyhítendő – fáradhatatlanul osztogatta a fuvarokat.

– Gyalog megyünk, Elizabeth. A posta pontosan félsaroknyira van innen. – John közel kétméteres magasságához méltó léptekkel vágott neki a sétának, és örömmel szívta magába a friss reggeli levegőt egy újabb hosszú, őrködéssel töltött éjszaka után. Indulás előtt még beugrott Jimhez, elmondani neki, hová megy, és egyúttal megkérte őt, hogy tájékoztassa a hamarosan őrszolgálatra jelentkező Black tiszteletest az ez egyszer abszolút eseménytelen éjszakáról.

Az utóbbi időben újra szárnyra kapott a szóbeszéd, miszerint a város északi határa mentén kiújult portyázások mögött a Mitchellhegyi fosztogatók állnak. A hegyekben élő Stepp család folyton köddé váló csirkékről és disznókról panaszkodott… Az illegális szeszfőzdéjükről és a banditákkal folytatott, olykor kifejezetten elmérgesedő, erőszakba torkolló üzelmeikről azonban természetesen mélyen hallgattak. Johnnak sokszor nehezére esett eldönteni, melyik társaság – a fosztogatók vagy épp a Stepp família – az igazi felelős az egyes balhékért. Már azért is hálás volt, hogy az elmúlt éjjel incidens és újabb vendettaszerű leszámolás nélkül telt el.

Kilépve az irodáknak, a tűzoltóságnak és a rendőrkapitányságnak otthont adó városháza épületéből, John és Elizabeth elhagyták a parkolót, és átvágtak a State úton, amely annak idején a városon keresztülvezető egyik legforgalmasabb útszakasznak számított. Az élettelen közlekedési lámpát az elmúlt tél egyik jégvihara végérvényesen leszakította. Az út másik oldalán egy bank elhagyatott épülete árválkodott; az előző évben le is égett, az egykor virágzó pénzintézet helyén csak elszenesedett romok maradtak. A következő sarkon álló kereskedelmi kamara és a városba érkező látogatóknak fenntartott turisztikai központ épülete ironikus módon érintetlen maradt, bár a környék látványosságait bemutató ezernyi papírbrosúrát a városlakók már régen felhasználták alapvetőbb emberi szükségleteikhez. Egy tekercs valódi vécépapír – egyebek közt ezt igyekeztek pótolni a brosúrákkal – a saját tömege többszörösét érte ezüstben vagy épp töltényben; ez utóbbi amúgy a kereskedelem alapvető fizetőeszközévé vált. „A napot” megelőzően a vécépapír sem igen tartozott azon háztartási cikkek közé, amelyekből bárkinek is eszébe jutott volna nagyobb mennyiséget felhalmozni.

Alig értek át Elizabethtel a túloldalra, John egyből megbánta, hogy egyáltalán elindultak. Százötven évvel ezelőtt a városi postahivatal még valóban a közösség fontos gyülekezőhelyének számított, hangulata pedig – a hasas vaskályhákkal, a reggeli postakocsira várakozó botcsinálta helyi filozófusokkal és semmirekellőkkel, akik a dámajáték közben a nap hírein és a legújabb pletykákon csámcsogtak – nem állt messze a tipikus Norman Rockwell-képektől.

Mabel, a város pótolhatatlan postásnője igazán a szívén viselte a munkáját. Bár a támadás utáni első évben szinte egyáltalán nem akadt dolga, a hadsereg asheville-i bevonulása és rövid időre történő berendezkedése után lassan újra szállingózni kezdtek a levelek. A kézbesítendő küldemények mennyisége folyamatosan emelkedett, mígnem végül valódi futár hozta őket hetente háromszor a „nagy városból”.

Mabel őszinte örömmel vette fel újra a munkát, férjével, George-dzsal közösen még egy fatüzelésű kályhát is beüzemeltek a posta társalgójában. Mindezek után nem kellett sokat várni a sakktáblákra és a dámajátékhoz is kiváló asztalokra, a hivatal pedig a hírközlés helyi fellegvára mellett virágzó üzlethelyiséggé változott, ahol Mabel minden reggel friss kukoricakenyeret és különféle gyökerekből meg csírákból készült gyógyteákat szolgált fel. John úgy döntött, szemet huny afölött, hogy a különleges kukoricakenyér, amit Mabel fájdalomcsillapítóként is kiadott olyanoknak, akiknek szükségük volt rá, „a nap” előtt Coloradót leszámítva a legtöbb amerikai államban illegális portékának minősült.

A postahivatal tehát újból a semmirekellők, okostónik és jókedvű cimborák törzshelye lett, különös tekintettel a hideg téli és az esős tavaszi napokra, amikor a földeken már nem akadt több munka.

Johnt a posta körül álldogáló, egyre csak növekvő tömegből már azelőtt kiszúrták, hogy nyugodtan átérhetett volna a State út másik oldalára; az egybegyűltek láthatóan paprikás hangulatban voltak, és a demokratikus országokban összeverődő tömegekhez hasonlóan egyértelműen valaki olyat kerestek, akire végre gát nélkül rászabadíthatják felgyülemlett haragjukat. John igazán könnyű célpont volt; mély levegőt vett hát, és megindult feléjük.

Néhányan megpróbálták útját állni, ám ő a leglefegyverzőbb mosolyával válaszolt.

– Figyeljetek rám! Bármiről is szól ez az egész, az én lányom is nyakig benne van. Hadd beszéljek Mabellel! Rögtön visszajövök! – ígérte meg, miközben megpróbálta átvágni magát az egyre csak sűrűsödő tömegen.

Szinte még be sem fejezte a mondatot, már látta is, ahogy Ernie, az igencsak rossz hírnévnek örvendő Franklin klán tagja begördül az épület elé ütött-kopott négykerék-meghajtású terepjárójával. A behívók híre futótűzként terjedt a városban. Ha Mabel a reggeli küldemények beérkezésekor azonnal értesítette volna, Johnnak lett volna ideje valamiféle választ kieszelni a várható kérdések garmadájára. A tömegben hirtelen kiszúrta régi szomszédját, Lee Robinsont, és fürgén odalépett hozzá.

– Lee, ráveszed őket valahogy, hogy várjanak meg idekint? – szólt szinte esedező hangon.

Lee felmenői kétszáz évvel ezelőtt a völgy első lakói között voltak, négyük pedig még a polgárháborúban, Lee szavajárása szerint a „független déli államok háborújában” is harcolt. John szemében Lee mindig is a körülöttük elterülő páratlan völgy első lakóinak megtestesítője, a helyi, józan paraszti ésszel megáldott, hagyománytisztelő emberek mintapéldánya, szilárd erkölcsű férfi és egyben szeretett szomszéd volt. Fia, Seth nem sokkal volt csak idősebb Elizabethnél, akire ma is húgaként vigyázott, a végsőkig tisztelve Ben – Elizabeth szerelme és kisfiának apja – emlékét. Lee kisebbik lánya annak idején Jenniferrel volt igencsak jó barátságban. Titkon John és Lee is reménykedett benne, hogy Seth és Elizabeth előbb-utóbb más szemmel néznek majd egymásra.

Lee bólintott, John pedig megkönnyebbülten indult meg a postahivatal belseje felé, apró mozdulattal jelezve Elizabethnek, hogy most jobb, ha a barátaival marad.

Mabel egymaga vezette az egész kócerájt. Háztól házig történő kézbesítésről manapság persze szó sem lehetett; a lakosoknak személyesen kellett befáradniuk a hivatalba, hogy felvegyék az időnként a nevükre érkező küldeményeket, leveleket. Még egy hónap sem telt el azóta, hogy egy, a messzi Indianában feladott levél sikeres kézbesítése szabályos népünnepélyt váltott ki – senkinek sem fért a fejébe, hogyan tehetett meg ekkora utat az Abe és Myra Cohennek címzett levél Purdue Egyetemen tanuló lányuktól. Az üzenet tanúsága szerint a lány túlélte „a napot”, és férjhez ment, Abe és Myra pedig immár egy ikerpár boldog nagyszüleinek mondhatták magukat.

A támadás napján rengetegen vesztették el a kapcsolatot távoli egyetemeken tanuló gyermekeikkel, üzleti úton lévő házaspárok és nyaralásukat töltő idős szülők szakadtak el egymástól végleg – az elkövetkező napokban és hetekben alig néhányan jutottak haza. Ha „a nap” valakit Black Mountaintól távol, délen Raleigh városában vagy épp Atlantában ért, az sok esetben soha többé nem hallatott már magáról. Érthető volt tehát, hogy az Asheville-ből érkező postai kézbesítések napjain Mabel kis hivatala megtelt mindazokkal, akik még mindig reménykedtek abban, hogy a messzi külvilág örömteli híreket is tartogat nekik.

A posta vezetése mellett Mabel gyorsan beletanult a város már-már hivatalos terapeutájának szerepkörébe is, és gyakran az ő vállán sírták ki magukat azok, akiknek a nevére épp nem érkezett semmilyen küldemény. Életjelek a távoli családtagoktól, hírek a külvilágból, egy közösségi hely, ahol pletykák és hírek egyaránt terjedhettek – ez volt Mabel birodalma. Az általa vezetett postahivatalban mindenki megoszthatta az örömét, elpanaszolhatta a bánatát, bátorítást kaphatott, és remélhette, hogy a régi hagyományok némelyike még nem veszett el teljesen… Mabelt pedig ez tette igazán boldoggá. Ez a nap azonban egészen más volt.

Mielőtt még John egyetlen szót szólhatott volna, Mabel határozott mozdulattal emelte fel a kezét.

– Igen, John, tudom… Talán nagy hiba volt kiadni a leveleket, mielőtt értesítettelek volna. Könnyen lehet, hogy még azelőtt fel kellett volna hívnom téged, hogy szortírozni kezdtem őket a fachokba… Elhiheted, míg a lányod fel nem bontotta a sajátját itt az orrom előtt, addig halványlila gőzöm sem volt róla, hogy mi áll bennük, akkor viszont persze már késő volt, a hír elterjedését nem lehetett megállítani.

John tekintete a szortírozószoba több száz postai fachjára tévedt Mabel királyságában. Felsóhajtott. Csupán néhány vékonyka reggeli napsugár hatolt be az apró ablakokon, erőtlenül törve meg az odabent honoló sötétséget. John legalább száz apró fachban látott egységes, halványkék színű borítékokat.

– Szedd ki őket! – mondta végül. – Kell egy kis idő, amíg kitalálom, mi legyen.

Mabel dacosan megrázta a fejét, szúrós tekintete pedig egyértelműen jelezte, hogy John ezzel a kérésével átlépett egy bizonyos határt Mabel magasztos munkáltatójával, az amerikai postaszolgálattal szemben.

– John, az egy dolog, hogy a mai napig te viszed a hátadon ezt a várost, jóval azután is, hogy lemondtál a statárium alatti teljhatalmadról… Még az is lehet, hogy a lakosok támogatják minden egyes lépésedet. Csakhogy itt, nálam máshogy működnek a dolgok. – Az alig százhatvan centis Mabel erélyesen kihúzta magát, és a messze fölé tornyosuló férfira emelte a tekintetét. – Annak idején az Amerikai Egyesült Államok postaszolgálatának beosztottja voltam, és istenemre mondom, őszintén büszke is voltam rá. Emlékszel arra a könyvre pár éve, meg a pocsék filmváltozatára, amiben egy, a miénkhez hasonló katasztrófa után a posta köti újra össze egymással az amerikai embereket? A munkatársaimmal együtt imádtuk azt a csapnivaló filmet… Az emberek persze poénkodtak rajtunk meg a munkánkon a sok postai incidens{10} miatt… De mi mindennek ellenére tettük a dolgunkat, szóval, kérlek, ne próbálj épp most közém és a leveleim közé állni, különben az Egyesült Államok postaszolgálata előtt kell majd vállalnod ezért a felelősséget!

Az utolsó szavaknál már majdnem kiabált.

– Rendben van, Mabel, nem fogok erőszakoskodni.

– És ne feledd azt sem, hogy a valamikor érvényben lévő törvényeink alapján az én feladatom cenzúra nélkül célba juttatni a leveleket, ezért kérlek, ne is próbálj ebben akadályozni! – John ingerült arccal nézte a nőt, és kész volt igencsak otromba választ adni a kirohanására, de miután a posta nagyasszonya befejezte a mondandóját, hangos szusszanással és villanásnyi, barátságos mosollyal fordult felé, amitől a férfi dühe azonnal elpárolgott. – Ne haragudj, John! Most, hogy már tudom, mi áll a levelekben, én is legalább annyira fel vagyok háborodva, mint mindenki más. Az egyiket a vejemnek címezték… Néha a pokolba kívánom a munkámat, ahogyan te is, aztán mégis mindig elvégzem… pont, mint te.

John békülő gesztusként közelebb lépett Mabelhez, fölé hajolt, és puszit nyomott a homlokára. Az asszony finoman megölelte őt, s a kettejük közti feszültség egy csapásra feloldódott.

John ebben a pillanatban meglátta a lassan nyíló üvegajtót – még csak mozdulnia sem kellett hozzá. Ernie Franklin nyomult be a hivatalba; valahogy sikerült átverekednie magát Lee Robinsonon. A posta társalgója pár pillanattal később máris az öreg harsány szentségelésétől visszhangzott.

– Ezt most megúsztad – jelentette ki John, miközben a fejét fáradtan ingatva visszanézett Mabelre. – Úgy látszik, ezúttal rám vár a megtisztelő feladat.

Mabel sóhajtott, és megszorította John kezét.

– Hé, ahogy a görögök is mondták: ne bántsd a hírhozót! – Alighogy befejezte a mondatot, Mabel ijedten torpant meg: hirtelen eszébe jutott, hogy a nyilvános kivégzések végrehajtása John korábbi, valóban teljhatalmú diktátorra emlékeztető tisztségének keserű kötelességei közé tartozott. – Bocsánat – motyogta elvörösödött arccal.

John elmosolyodott.

– Tudom, mire gondolsz… Semmi baj. Régen sokat emlegették ezt a görög mondást a rossz hírek hozóival kapcsolatban, a maiakra pedig különösen ráillik a leírás.

– Istenem, John… Annyival tartozom neked azért, amit George-ért tettél, amikor a legutóbbi tüdőgyulladásakor keresztülvitted a városi tanácson az antibiotikum-kérelmünket! Ugyanakkor… ne haragudj, de ha azt akarjuk, hogy a dolgok előbb-utóbb visszatérjenek a régi kerékvágásba, nekem is épp úgy tennem kell a dolgom, ahogy neked. – Mabel habozni látszott, nyelt egyet, majd kissé hátralépett. – Jól tudod, hogy ha ki akarod szedni ezeket a leveleket a fachokból, nem állíthatlak meg… Viszont ha megteszed, elveszted minden tiszteletemet.

Mégis, mit mondhatnék egy ilyen kihívásra? – gondolta magában John.

Mabel ezenközben egyre csak nyitogatta a levélfachokat, Ernie szaftos átkoktól terhes tirádája pedig már-már robbanásig hevítette a postahivatal levegőjét.

– Mostanra igazából úgyis mindenki tud mindent – mondta John a fachokra mutatva.

Mabel újból közelebb lépett hozzá, és megszorította a kezét.

– Te vezeted ezt a várost, John. Ezzel is megbirkózol majd, ahogy eddig mindennel.

– Ja, persze – válaszolt John a fejét ingatva, majd a levélfachokra és a pult másik oldalán gyülekező barátaira, szomszédaira nézett. – A mindenit neki, Mabel – harsogta egy gyors baráti mosoly kíséretében –, legközelebb legalább csörögj előbb, hogy kitalálhassam, mi a teendő, vagy… – A hangja hirtelen elhalkult, és végül mégsem fejezte a be a mondatot: …vagy hogy még idejében elbújhassak valahová.

Hányszor kívánta már a legelső naptól kezdve, hogy egyszerűen elrejtőzhessen! Most is ez járt a fejében, amikor belépett a társalgóba a hátsó szortírozószobából.

Meg sem lepődött azon, hogy Ernie Franklin szinte azonnal előtte termett. Bár az öreg jócskán a hetvenes éveit taposta, a személye és a megjelenése még mindig határozott „Ne packázz velem!” aurát árasztott. Ő volt a Ridgecrest hegy távolabbi oldalán élő, mindenki által csak „Franklin klánként” emlegetett család feje, amelynek a tagjai sokak szerint jóval „a nap” előtt a túlélés megszállott bűvöletében éltek. Ernie és a felesége, Linda már a háború előtt műszaki zseninek számítottak, a hatvanas években pedig programozóként keresték a kenyerüket. Ernie mindig is büszke volt a Lindával közös munkára: egyebek között részt vettek az Apollo-program és számos kilövőrakéta fedélzeti programjának megírásában. Aztán, megjósolva a közelgő, végül be is következett katasztrófát, Ernie vásárolt a hegyen egy negyvenhektáros területet, és a város határában erődszerű otthont épített magának. A helyet jelentős élelemtartalékokkal töltötte fel, előre gondoskodva a klán ellátásáról, amely mostanra fiainak családjával, lányával, valamint egy, a világtól elvonult íróval is kiegészült, aki még „a nap” előtt csatlakozott hozzájuk. Ők a támadás napjától kezdve önállóan tartották fenn magukat, és sosem kérvényeztek fejadagokat, sem bármilyen más segítséget a várostól. A régiót végigdúló Hordával vívott pusztító csata napján az ellenség Ernie birtokának közelében is megpróbált bekerítő manővert végrehajtani, majd egyből hátra is hőköltek a robbanásszerűen felmorajló automata fegyverek sorozattüzétől. Az ellenséges csapatokat a család egy keskeny túraösvényre terelte, megakadályozva ezzel, hogy a régi fakitermelési útvonalon nyomuljanak előre, bekerítendő őket a Ridgecrest hegy és a baptista konferencia-központ felől – közvetve tehát a klánnak fontos szerepe volt a várost védő erők győzelmében. A fő ütközetre mindennek is köszönhetően az I40-es autópálya mentén került sor, Ernie pedig egyetlen kínálkozó alkalmat sem szalasztott volna el, hogy mindenkit emlékeztessen az eseményekre: a város szervezett katonai egységeként, vagy sem, de a Franklin klán kulcsfontosságú szerepet játszott a csata végkimenetelében, amiért valódi elismerésre tartottak számot.

Az öreg láthatóan teljes mértékben elszánta magát arra, hogy a haragját mindenféle gát nélkül Johnra zúdítsa, változatos, félreérthetetlen trágárságok kíséretében. John mélyet sóhajtott – rég megtanulta, hogy jobb nem közbeszólni, amíg az öreg ki nem adja magából, amit mondani szeretne.

Amikor Ernie végül – hevesen lihegve – kifogyott a szemrehányásokból, John felemelte a kezét.

A társalgó ekkorra már tömve volt, a levegő pedig az aktuális higiénés lehetőségekből adódóan nem volt túlságosan kellemes. John világéletében érzékeny volt a szagokra, s minekutána erre a gyenge pontjára egykori kiképzőtisztje meglehetősen korán ráérzett, a kiképzőtáborban mindig az ő feladata volt a barakk fürdőszobájának kitakarítása a reggeli csúcsforgalom után. Így aztán nem volt ritka eset, hogy John kihányta a teljes reggelijét a feladat elvégzése közben. A csak hébe-hóba mosakodó szomszédaiból áradó bűzt ma már mindennaposnak vette, bár időnként még mindig zavarta a dolog.

– Mit szólnál, ha először is kivonulnánk innen? – javasolta John. – Üljünk le, vegyünk egy nagy levegőt, és beszéljük meg a dolgot! Számíthatok ebben a segítségedre, Ernie?

Az öreget kissé váratlanul érte John jól bevált taktikája, amikor is retorzió helyett illedelmesen segítséget kért valakitől. A reakció – különösen a mostanihoz hasonló krízishelyzetekben – szinte mindig ugyanaz volt: Ernie belenyugvóan motyogott valamit, majd a bejárat felé mutatott, mintha a tömeg egyszemélyes vezére lenne, az emberek pedig követték.

Az odakint újra összegyűlt tömegben John megpillantotta Edet, a helyi rendőrfőnököt; valószínűleg Jim riasztotta a városházán működő telefonos kapcsolópult mellől, hogy tartsa szemmel az eseményeket. John egy pillanatra elkapta Ed tekintetét, és finom kézmozdulattal jelezte neki, hogy nyugodtan sétáljon csak tovább, mintha minden a legnagyobb rendben volna. A támadás napját követő új világban az ország szinte összes lakója fegyverrel az oldalán járt. John egy kisebb Rugert hordott a zsebében, a jelen lévő lakosok legtöbbje pedig vadászpuskát, illetve egy-egy régi mordályt tartott a hóna alatt, vagy épp vetett a vállának, mintha mindez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Ed azonban a város hivatalos, fegyveres rendőrkapitánya volt, és a legkevésbé sem akarta azt a látszatot kelteni, hogy az egyre csak szaporodó, dühös tömeg kordában tartásához fegyveres segítségre lenne szüksége.

Az utcafronton ekkorra már száznál is többen gyűltek össze, sokan a kezükben szorongatták a gyermekeiknek, rokonaiknak vagy saját maguknak címzett behívókat. John nagyon is tudatos döntése volt, hogy az ő kezében lévő borítékot is mindannyian jól láthassák. Az emberek leültek a járdaszegélyre, vagy nekidőltek az öreg kocsiknak, amiket a helyiek bütyköltek meg, és keltettek életre, miután az EMP-támadás kisütött bennük minden elektronikus alkatrészt. Egyes autók tetejéhez nagy vászonzsákokat erősítettek a szénkályhák üzemanyagának tárolására – Mabel férje jött rá, hogy ez az anyag képes meghajtani egy kocsit – igaz, arra volt csak elég, hogy közlekedni lehessen a városban, vagy kijutni a határban elterülő termőföldekre.

John megköszörülte a torkát, és határozott kézmozdulattal csendre intette a tömeget. A gesztus mára a hivatalos és nem hivatalos városi gyűlések afféle hagyományává vált. Ha Black tiszteletes is jelen lett volna, bizonyára egy felekezetektől független ima is elhangzik, amelyben a résztvevők útmutatásért és higgadtságért fohászkodnak, a lelkipásztor távollétében azonban csupán pár pillanatnyi csend következett.

John végül újból köszörült egyet a torkán, és belevágott.

– Nincs hivatalos válaszom a kérdéseitekre.

– Na, ez aztán marha jól kezdődik! – csattant fel egyből Ernie szarkasztikusan.

John ránézett, és nyugalomra intő mozdulattal felemelte a kezét.

– Hadd mondjam el, amit szeretnék, utána mindenkinek lesz lehetősége felszólalni – ajánlotta, látva, hogy a tömeg java része őt támogatja. Ernie vonakodva bólintott, és visszaült a kocsija, egy Polaris vezetőülésébe. – A lányom, Elizabeth ugyanazt a behívót kapta, amit ti is: három nap múlva sorozásra kell jelentkeznie a Nemzeti Felmentő Hadseregbe, amiről az elmúlt hónapokban már hallottunk egyet s mást. Valamelyest számítottunk is rá, hogy a behívási hullám előbb-utóbb elér bennünket… Ma ennek is eljött a napja. Azt kérem, hogy egyelőre próbáljunk nyugodtak maradni. Még ma elmegyek Asheville-be az új szövetségi kormányzóhoz, Dale Frederickshez, és meghallgatom, mi mondanivalója van, hiszen a parancs nagy valószínűséggel az ő irodájából érkezett. Most azonnal felhívom, és szólok neki, hogy számítson rám. – John felnézett az égre, majd újból a tömeg felé fordult. – Úgy tűnik, ma egész szép időnk lesz… – A következő mondatait, amelyekbe tudatos stratégiájának részeként kezdett bele, egyesek cinikus manipulációnak, mások egyszerű vezetői fogásnak is titulálhatták volna. – Tegnapelőtt éjjel néhány srácnak a főiskolán sikerült elejtenie egy vaddisznót, miután hetekig próbálták közelebb édesgetni magukhoz. A zsákmány feldolgozása most is tart; mindannyiunk jó barátja, Pete, a sültek szakértője segít nekik. Ahelyett, hogy lesóznánk vagy megfüstölnénk a húst, azt mondom, ma este jutalmazzuk meg magunkat! Meg is kérem Pete-et, hogy kezdjen hozzá a tűzgödör kiásásához a főtéren, amilyen hamar csak tud… Ernie, egypár srácoddal talán segíthetnétek neki… Mit szólnátok, ha tartanánk egy közösségi gyűlést, mondjuk, este hatkor – akkorra már többet tudok majd mondani, és ennivaló is lesz bőven. Bár egészen biztos, hogy nem ez lesz Pete legjobb sertéssültje, de garantálom, hogy így sem lesz rossz… Ja, és a vacsora a jegyrendszeren kívül megy. Ideje megünnepelni a tavaszi vetést és a jó időt, amivel idén megáldott minket az ég.

– Az ilyesmit napokig kellene sütni – szólt közbe Ernie, ám ezúttal elég volt John egyetlen határozott pillantása, hogy elhallgasson. Most a szándék számított. – Jól van, John, segítünk Pete-nek valamelyest ehetővé tenni a vaddisznót a gyűlésig… Biztos vagyok benne, hogy piszok jó válaszokkal állítasz majd be – tette végül hozzá Ernie. A máig élelmiszerjegyeken tengődő lakosok soraiból szabályos üdvrivalgás hallatszott. Egy ingyenvacsora valódi hússal, legyen bármilyen rágós is, mindig vonzónak ígérkezett. – Mielőtt elindulnál, valamit még mondanom kell, John – kezdett bele Ernie, John azonban már felemelte a kezét.

– Ahogy az imént mondtam, Ernie, én is pontosan annyit tudok, amennyit ti. Ezért is szeretném minél hamarabb elintézni azt a telefont, és elindulni Asheville-be. Ez így mindenkinek jó lesz?

John valójában szívből gyűlölte az efféle félhivatalos utcai gyűléseket. Mindenki szerette volna elmondani a magáét, ami alapesetben is hosszú órákig tartott volna. Ő viszont természeténél fogva most azonnal szeretett volna útra kelni, és valós információkat szerezni, hogy utána súlyos, de legalább egyértelmű válaszokkal térhessen vissza, amilyen gyorsan csak lehet. Azon morfondírozott, megbújhattak-e az egyszerű nemzeti szolgálatnál mélyebb indokok a közösség legerősebb és legegészségesebb fiatal férfiainak és nőinek behívása mögött, ahogy a második világháború idején. A kék borítékokat szorongatókra tekintve John számára már most is egyértelmű volt, hogy a legelső behívókat a közösség legjobb erőben lévő tagjai, illetőleg azok kapták, akik a legkeményebb mezőgazdasági munkákat végezték, és egyben a város, a megmaradt közösség védelmének szilárd gerincét alkották.

{1} Ifjabb Thomas Leo Clancy (1947–2013) leginkább a hidegháború alatti és utáni időszakban játszódó kém- és katonai regényeiről ismert amerikai író.

{2} A „prepare”, vagyis ’felkészülni’ jelentésű angol szóból: ’felkészülő’, az infrastruktúra és a kormányzati rendszer esetleges jövőbeni összeomlására előre készülő személy vagy csoport.

{3} Japán Pearl Harbornál meglepetésszerű csapást mért az amerikai haditengerészet fontos csendes-óceáni támaszpontjára, Amerika pedig rövidesen belépett a második világháborúba.

{4} Az író, William R. Forstchen barátnője.

{5} Utalás A Keresztapa című film egyik jelenetére, amelyben Michael Corleone és Apollonia első pillantásra egymásba szeretnek.

{6} Amerikában a nagy gazdasági világválság idején születetteket gyakran hívják a „legnagyobb generációnak”, mivel közülük került ki a második világháborúban szolgáló tizen-huszonéves gyalogosok nagy része.

{7} Idézet Abraham Lincoln egy 1862-es kongresszusi beszédéből.

{8} Hadijog; hatálya alatt a rendes igazságszolgáltatás megszűnik, és helyette mindenért a katonaság felel.

{9} Az 1830-as években kifejlesztett dagerrotípia a fotográfia első képrögzítési eljárása volt, amelyet a gyakorlatban is széleskörűen alkalmaztak.

{10} 1986 és 1997 között Amerikában kirívóan megnövekedett a postai dolgozók által elkövetett erőszakos cselekmények és ámokfutások száma. A postai beosztottakat ezek alapján sokan sértően általánosító jelzőkkel illették.