Copyright © Sejal Badani, 2015

Hungarian translation © Illés Róbert, 2016

This edition made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com .

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Sejal Badani: Trail of Broken Wings,

Lake Union Publishing, Seattle, 2015

Fordította Illés Róbert

Borítókép © Europress/Getty Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Csák Lilla

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-433-075-2

Családomnak.

Nélkületek nem lehetnék itt.

Köszönet mindenért, ami vagyok.

Szeretlek benneteket.

SZÓNIJÁ

Anyám hangja visszhangot verve harsog a mobiltelefonom hangszórójából. Minden egyes szava emlékeket idéz fel bennem, mintha üvegszilánkok fúródnának a lelkembe. Ki akarom kapcsolni, muszáj kikapcsolnom a telefont, de a testem megtagadja az engedelmességet. Anyám hangja egyre erősebb, kétségbeesése áthatol az elmémre telepedő ködön.

Nagyjából hétmilliárd ember él a világon, hogyan lehetséges, hogy van köztük egy, akinek a hangja ilyen hatással van rám? Azt képzelem magamról, hogy megerősödtem, rugalmasabb lettem. Szeretném hinni, hogy a sorsom a saját kezemben van, és nem fordítva. Mert ha csak egy zseton vagyok a pókerasztalon, ki kell várnom, hogyan fognak megjátszani. Az ismeretlen a legfélelmetesebb. Ami talán megmagyarázza, miért próbáljuk olyan elszántan irányítani a saját világunkat. Ez az egyetlen reményünk arra, hogy értelmet adjunk az életünknek.

A nyitott ablakon át beszűrődnek a város zajai. A tizediken lakom, a sárga taxik tülkölése és az utcákon áramló embertömeg moraja azonban tisztán felhallatszik. Beköszöntött a tél, de Manhattan felhőkarcolóinak falai közt ezt csak a vastagabb kabátokból és a hó maradványával elkeveredett só szagából lehet érzékelni. Máskülönben mindenki teszi a dolgát, mintha mi sem történt volna. Megtanultam csodálni ezt az állhatatosságot a három hónap alatt, amióta itt vagyok.

Körbehordozom a tekintetem az ideiglenes otthonom falán lógó bekeretezett képeken. Minden egyes országot, ahol valaha jártam, csillogó papíron megörökítettem. A fényképezőgép objektívén keresztül láttam a világ csodáit. Emberi kéz emelte emlékművek versengenek a természet műalkotásaival. Mindegyik kép arra emlékeztet, hogy oly sok emberben megvan a ragyogás, én azonban bármilyen messzire futok is, képtelen vagyok szabadulni a saját árnyékomtól.

– Gyere haza! Kérlek. Szükségem van rád. Mindnyájunknak. Az apád, Brent… – Anyám, Rání hangja elcsuklik. Az asszony, aki egész gyerekkoromban alig szólalt meg, most azt mondja: – Szónijá, apád kómában van. Nem tudom, mennyi ideje lehet hátra.

Mintha apám itt lenne velem, a magam teremtette menedékben, érzem a leheletét a tarkómon, miközben a sajátom elakad. Megszorítom a konyhapultot a hátam mögött, ujjaim a hűvös csempéhez nyomódnak. Képek árasztják el a szobát, fokozatosan egyre erősebbek bukkannak fel. Fejemet ingatva mind szorosabban tapadok a csempéhez, izmaim begörcsölnek az erőfeszítéstől. Végül a fájdalom áttöri a múlt fojtogató hurkát, és ismét kapok levegőt.

Behunyom a szememet, próbálom elképzelni apámat egy kórházi ágyon fekve, kiszolgáltatottan az életfunkciókat fenntartó gépeknek. Lehetetlennek tűnik, nem bírom elhinni. Ennek ellenére biztos vagyok benne, hogy anyám nem hazudik. Több mint hat év telt el azóta, hogy kiléptem azon az ajtón, ő pedig némán követett a tekintetével, amíg a kocsim el nem tűnt a távolban. Soha, egyetlenegyszer sem kérte, hogy menjek haza. Nem könyörgött, hogy láthassa a lányát, akit megszült és felnevelt. Őszinte a szenvedése, mégsem tudom enyhíteni a fájdalmát.

Utazásaim bizonyítékait bámulom, mindegyik fotó a kétségbeesett erőfeszítésről árulkodik, hogy találjak egy helyet, amit az otthonomnak nevezhetek. Csak egyetlen otthonom van, és most az szólít, követeli, hogy visszatérjek. Felnőtt nő vagyok, aki képes döntéseket hozni, de most nincs választásom. Úgy kapaszkodunk nővéreimmel közösen őrzött titkainkba, mintha az életünk múlna rajta, és azok a titkok itt rezegnek bennem minden egyes pillanatban. Ki akarnak szabadulni, hallatni akarják a hangjukat, elmondani az egész világnak. De én még nem állok készen rá. Félek, soha nem is fogok.

Mert mi lesz velem, ha szabadjára engedem őket?

MARIN

Mellette ül, mert muszáj ott lennie. Mint a legidősebb a három nővér közül, ő van vele a leghosszabb ideje. Egyesek számára ez a tény, az elsőszülött gyermek státusza, talán ünneplésre adna okot. Marin számára pusztán annak bizonyítéka, hogy a szerencséért meg kell dolgozni, azt nem kapjuk készen. Mindenben ő volt az első a sorban – neki jutott az első csalódás, az ő szíve tört darabokra elsőként. Húgai, Trisá és Szónijá az ő példájából tanultak. Amikor nem volt hajlandó sírni, azt mondta magában, hogy értük teszi. Hogy megmutassa nekik, az erőt is választhatják. Most, felnőttként, amikor arca száraz marad, mert nem tud könnyeket ejteni, belátja: az ok valójában az, hogy képtelen az érzésekre.

Marin keresztbe veti nadrágba bújtatott lábát. Az órájára pillant: reggel hét. Előző este megbeszélte Ráddzsal, hogy a férfi időben elindítja Giát az iskolába. Marin nem aggódik miatta. Tizenöt éves korára Gia maga állítja össze a napirendjét, és pontosan be is tartja. Soha nem késik egyetlen percet sem. Marin hihetetlenül büszke lánya maga választotta fegyelmezettségére, ami nagy hasznára lesz majd a karrierje során. Gratulál magának lánya jellemvonásáért. Mivel ő is mindig ilyen volt, az a normális, hogy a lánya követi a példáját.

Noha gyorsan és hatékonyan küzdötte fel magát a pénzügyi vezető pozíciójába, Marin tisztában van vele, hogy voltak, akik megvetéssel tekintettek rá. Gúnyneveket sugdostak a háta mögött, miközben fúziók és akvizíciók során kalauzolta végig a céget, és egyik siker követte a másikat. Keményen megdolgozott a világban elfoglalt helyéért. Nem zavarja mások féltékenysége és irigysége, nem fogja hagyni, hogy bármiben is meggátolják. Sok olyan nőt ismer, akiknek önbecsülése a róluk alkotott véleményeken alapszik. A divat határozza meg öltözködésüket, nem a saját ízlésük. Hagyják, hogy kollégáik jelöljék ki karrierjük határait. Vadidegenek szabályai szerint élik az életüket. Marin büszke magára, amiért felül tudott emelkedni ezeken a korlátokon. Amiért kiharcolta magának ezt a pozíciót, amiért kiérdemelte a sikert, és amiért megteremtette tökéletes életét.

Anyja előző délelőtt hívta fel, hogy beszámoljon Brentről. Marin éppen az irodai bőrszékében ült. Néhány percig figyelmesen hallgatta a részleteket, majd közölte, hogy mennie kell, mert elkésik egy tárgyalásról. Megnyugtatta Ránít, hogy este beugrik a kórházba, de egy teljes napba telt, mire sikerült végül eljutnia apja betegágyához.

– Boldog születésnapot nekem, apa – mondja Marin. Megigazítja a kórházi lepedőt a férfi mellkasán. Bár apja már a hatvanas évei elején jár, arcvonásain nem látszik a kora.

Különös, nem érzem magam idősebbnek. Marin hátrasimítja a haját, ideges mozdulat még a gyerekkorából. Észrevette, hogy mostanában Gia is ugyanezt csinálja, és elraktározza magában, hogy erről beszélnie kell a lányával. Az ideges szokások a gyengeség és a sebezhetőség jelei. Gia nem engedheti meg magának, hogy gyengének mutatkozzon az egyetemi felvételijén. Lényegtelen, hogy addig még hátravan két év. Másodikos gimnazistaként talán még van ideje felkészülni azokra a tolakodó kérdésekre, amelyek meghatározzák majd a jövőjét. Most kell elvetnie a magokat, hogy betakaríthassa a fa gyümölcsét.

Marin nem említette Rádzsnak, hogy ma reggel bemegy a kórházba. A férfi azt feltételezte, hogy kora reggeli értekezletre igyekszik, Marin pedig meghagyta ebben a hitben. Nem hazudott, de elhallgatta az igazságot. Újabb, sok századik alkalom a házasságuk során. Házasságuk előre eldöntetett, idegenekként kerültek össze, és felépítették közös életüket. A lányuk lett az eredménye.

– Emlékszel az első születésnapomra Amerikában? – teszi fel a kérdést hangosan Marin, Brent arcát fürkészve közben, hátha a férfi jelét adja annak, hogy hallja. De apja arca rezzenéstelen marad, ez az első alkalom, hogy Marin némának látja. Mivel nem volt pénze szülinapi zsúrra, Brent magával vitte Marint a közeli fagylaltozóba, hogy válasszon magának egy tölcsérrel a születésnapjára. Trisát otthon hagyták Ráníval, Szónijá akkor még nem született meg. Ez Marin napja volt. Brent azt mondta neki, hogy két gombócot választhat, ezért gondosan mérlegelte a lehetőségeket. A tejszín és a cukor illatával terhes levegőtől összefutott a nyál a szájában.

– Igyekezz – szólt rá Brent. Még mindig a munkaruhájában volt. Nem kapott állást mérnökként, ezért egy benzinkúton dolgozott, formaruháját olajfoltok pettyezték. – Válassz!

Marin bólintott, és annyira hatalmába kerítette az izgatottság, hogy nem vette észre apja egyre fokozódó ingerültségét.

– Megkóstolhatom ezt? – kérdezte a pult mögött álló kamasz fiútól.

– Persze. – A srác unott arccal fogott egy apró rózsaszín kanalat, és adott neki egy falatot. Marin élvezettel ízlelgette az olvadó tejet a nyelvén. Indiában a sörbet állt a legközelebb a fagylalthoz, de nem lehetett egy napon említeni vele. Marin még soha életében nem evett ilyen finomat.

– Csodálatos – mondta tökéletes angolsággal. – Köszönöm. Megkóstolhatok egy másikat is?

A fiú vállat vont, nem hatotta meg a lány izgatottsága.

– Melyiket?

Marin még három különböző ízt kóstolt meg, mire végül eldöntötte, hogy egy-egy gombóc vaníliát és csokoládét kér.

– Köszönöm, uram – mondta a fiúnak, miközben apja fizetett. Kiléptek az utcára, és elindultak vissza a lakásuk felé. Marin gondosan körbenyalogatta a fagylaltot, nehogy egyetlen csepp is kárba vesszen. Majd vakmerőn beleharapott, és behunyt szemmel élvezte a két íz kombinációját.

– Ez fantasztikus, apa. Meg kell kóstolnod. – Marin felemelte vékony karját, óvatosan egyensúlyozva a tölcsért apja számára. Abban a pillanatban, amint Brent lehajolt, hogy megnyalja, Marin karja megremegett, az olvadó gombócok pedig kiestek a tölcsérből, és szétplaccsantak az aszfalton. Könny szökött a szemébe, de mielőtt kicsordulhatott volna, pofon csattant az arcán. A döbbent Marin zavartan pillantott az apjára. Ez volt az első alkalom, hogy kezet emelt rá.

– Nézd, mit műveltél – mordult rá Brent. Azzal átlépte a fagylalttócsát, és ment tovább, faképnél hagyva a szótlanul bámuló Marint. – Micsoda pazarlás! Kár volt megvennem neked.

Fontos, életre szóló lecke volt ez Marin számára: soha ne hagyd, hogy egy másik embertől függjön a boldogságod. Ha valakinek hatalmában áll boldogságot adni neked, ugyanúgy el is veheti tőled.

TRISÁ

Újra ellenőrzöm az étkezőasztalt, hogy az összes teríték a helyén van-e, és megtörlöm a poharakat. Minden borospohár pontosan tizenkét és fél centiméterre áll a tányértól. A legszebb poharaimmal terítettem, nászajándékba kaptam őket. A sülő csirke illata beszivárog a konyhából. Eloise, a házvezetőnőnk már két éve dolgozik nálunk. Bár nem indiai, megtanulta elkészíteni a kedvenc ételeimet. Anyám hosszú órákat töltött azzal, hogy türelmesen megtanítsa, mennyi római köményt keverjen a gyömbérhez és a piros paprikához, hogy tökéletesen kiemelje a zöldségek ízét. Minél idősebb leszek, annál jobban vágyom az autentikus indiai ételekre, amelyeket gyerekkoromban ettem. Legszívesebben mindennap olyat ennék. Eric csak nevet, amikor erről beszélek neki. Tizenkét évvel idősebb nálam, és hiába vagyok már én is harminc, úgy tekint rám, mint egy gyerekre.

– Tökéletes. Mint mindig – súgja Eric a fülembe. Hátulról átöleli a derekamat, ujjai becsusszannak a pólóm alá, és megérintik csupasz hasamat. Teljesen lapos, hála az edzőteremben eltöltött óráknak. – Jól vagy?

Egy pillanatra hátrahajtom a fejemet, magamba szívom a férjem erejét, majd kilépek az ölelésből, és szembefordulok vele. Meleg, zöld szeméből kedvesség sugárzik. Szőke hajába túrok, kezem megállapodik a tarkóján.

– Azt akarom, hogy minden úgy legyen, ahogy mama szereti. – Végigpillantok a makulátlan házon. Anyám az ablaknál állva vár. Sértődöttség tolul fel a torkomba, de visszanyelem. Nem most van itt az ideje. – Évek óta nem látta Szóniját.

– Te sem.

Vizet töltök a kristálykancsóba, az asztal közepére helyezem, és egy másodpercig szótlanul gyönyörködöm a terítékben. Megünnepeljük húgunk hazatérését, aki évekkel korábban elhagyott bennünket. Eric engem néz, a válaszomra vár, de nem tudok mit felelni.

– Nem számít – mondom végül. – Az ő döntése volt.

Sosem értettem meg, de el kellett fogadnom.

– Alig várom, hogy megismerhessem.

Kislánykorunkban Szónijával mindent együtt csináltunk. Éppen ezért még mindig nehéz elhinnem, hogy nem ismeri a férjemet. Küldtem neki meghívót az esküvőre, felhívtam a részletekkel, de nem jött el. Cserben hagyott a koszorúslányom. Nővérünk, Marin lépett a helyére. Tudtam, hogy meg fogja tenni. Egyetlen szóval sem hánytorgatta fel, hogy ő csak a második volt a sorban, vagy hogy az utolsó pillanatig vártam, mielőtt megkértem a templomban. Marin állt mellettem az oltárnál, majd később a tűz körül is, a két, eltérő hitünket szimbolizáló ceremónia alatt, amikor Eric és én összekötöttük az életünket.

– Anya izgatott – mondja a nappaliból belépő Marin, ahol Giának segített az algebraleckéjében. Mindhárman máshogy szólítjuk a szüleinket. Én szeretetteljesen mamának és papának, Marin hagyományosan anyának és apának. Ha az életem múlna rajta, se tudnám megmondani, Szónijá hogy hívja őket, talán mert alig fordult elő, hogy megszólította volna valamelyiküket. – Egy órája áll az ablakban.

Marin feszes kontyba csavarta a haját. Amikor megérkezett, levette a blézert, ezért most csak a selyemblúz és a méretre szabott nadrág van rajta, ami kiemeli munkától és stressztől karcsú alakját. Öt évvel idősebb nálam, de senki nem gondolná rólunk, hogy testvérek vagyunk. Aranybarna hajában a kaliforniai nap fénye mellett szőke tincsek is csillognak, amelyekre a genetika nem tud magyarázattal szolgálni. Anya esküszik rá, hogy Marin egy távoli nagynénjétől örökölte zöld szemét. Kislánykorunkban mindenki azt hitte, hogy csak Szónijá és én vagyunk vér szerinti testvérek. Voltak időszakok, amikor szinte ugyanúgy néztünk ki. Szónijá persze nem így gondolta. Állította, hogy én sokkal szebb vagyok. A külsőmnek köszönhettem, hogy a szüleim barátai a ház hercegnőjének hívtak. Ez az egyetlen magyarázata annak, hogy olyan volt a gyerekkorom.

– Tálalhatom a vacsorát? – Eloise dugja be a fejét a konyhából. Mexikóban nevelkedett, nem él egyetlen rokona sem az Államokban.

Gyémántokkal kirakott arany karórámra pillantok. Erictől kaptam az ötödik házassági évfordulónkra. Miután nemrég vezérigazgatóvá léptették elő, ami korábban luxusnak számított, hirtelen puszta kellékké vált.

– A gépének mostanra meg kellett érkeznie. Várjunk még egy negyedórát.

– Ha úgy döntött, hogy eljön egyáltalán. Nem tudhatjuk biztosan, hogy felszállt a repülőre. – Marin mindig ilyen nyersen őszinte, nevén nevezi a dolgokat. Mama elfordul az ablaktól, és ránk néz, fájdalom suhan át az arcán.

– Szerintem mindjárt itt lesz. – Mama hangja szokatlanul erőtlen. Elgyötört mosolya szomorú utánzata annak, amely korábban beragyogta az arcát. Szorosabbra húzza magán gyapjúkardigánját, noha a nap magasan jár, és langyos szellő fúj. Az esküvőm óta nem visel szárit. Azt mondta, felesleges már ragaszkodni a múlt hagyományaihoz. Ha papát zavarta is ez a váltás, soha nem említette a jelenlétemben. – A repülőtérről hívott a gép indulása előtt.

– Ez még nem jelenti azt, hogy fel is szállt rá. – Marin nem tágít.

Elkapom mama tekintetét, hangtalanul biztosítom a támogatásomról, anélkül hogy magamra haragítanám a nővéremet. Évekkel ezelőtt megtanultuk e tánc lépéseit, hogyan kerüljük meg lábujjhegyen Marin szavait. Akkor kötöttük ezt a ki nem mondott egyezséget, amikor Marin visszaköltözött a városba. Soha nem engedjük, hogy Marin nyers modora szétzúzza családunk törékeny maradványát. Szóniját már elveszítette a múltunk miatt, nem volt hajlandó lemondani még egy lányáról.

– Ha mást nem, legalább némi késéssel megünnepeljük Marin születésnapját. Eloise ismét kitett magáért. – Egy üveg bort nyomok Eric kezébe. – Töltenél nekünk, drágám?

Gyakorlott mozdulattal kihúzza a dugót, és tölt a piros nedűből. Miközben megtelnek a kristálypoharak, eszembe jutnak a gyerekkori játékaink Szónijával. Akár étteremtulajdonos, akár háziasszony vagy csak egy különleges személy voltam, mindig ragaszkodtam hozzá, hogy szőlőlével koccintsunk. Magunkra, mondtam olyankor. Szónijá sosem ellenkezett, boldogan játszott velem, bármit találtam is ki. Mindig ott volt, és azt gondoltam, ez örökké így lesz, készségesen áll majd mellettem, és várja, milyen játékba akarok belekezdeni. Felnőttként neki kellett volna kiegészítenie. Azt hittem, ő lesz a másik felem, aki nélkül nem lehetek teljes. Mint a fény sötétség, a boldogság szomorúság nélkül.

Anyámat figyelem, lehajtott feje elárulja, milyen nehéz a szíve. Amikor Szónijá elment, üresség telepedett az életünkre. Mama ritkán hozza szóba, mintha azt hinné, ha nem mondja ki a nevét, akkor igazából nem is ment el. Próbáltam más forrásból – Erickel, az otthonommal, mamával és papával – csillapítani magányomat, de semmi sem tudta kitölteni az utána maradt űrt.

Fontos dolgot tanultam meg azon a napon, amikor Szónijá elment: nem tarthatunk itt valakit, aki már lemondott rólunk. Bármekkora szükségem lett volna rá, neki fontosabb volt önmaga. A távozása után gépiesen folytattam mindennapjaimat. Idővel megfeledkeztem róla, hogy valami hiányzik. Csak most, hogy a visszatérése ilyen közelinek tűnik, csak most érzem újra a tátongó hiányt, amelyet hagyott bennem. De nem mutathatom ki izgatottságomat. Ha mégsem jön el, ha csalódnunk kell, és marad minden a régiben, az olyan, mintha másodszor is elhagyna, miközben én még mindig várok rá.

– Itt van! – Gia szalad be a nappaliból, kezében a matekkönyvvel, amit Marin vett neki. Kiköpött mása Marinnak, az egyetlen különbség köztük az az öt centi, amennyivel Gia magasabb az anyjánál. Tizenöt évesen már kész nő. – Most fizeti ki a taxit.

Kifújom a levegőt, csak most döbbenek rá, milyen hosszú ideje bent tartottam ezt a sóhajt. Összecsapom a tenyeremet, mamára nézek. Megfordul, lemaradt Szónijá érkezéséről, mert a beszélgetésünk elvonta a figyelmét. Könny csillog a szemében, de gyorsan kipislogja. Kihúzza magát, valamivel magasabb, mint százötven centiméter. Az ajtóhoz siet, majd egy pillanatra megtorpan, mielőtt kinyitná. Köré gyűlünk, várjuk, hogy üdvözölje elveszett lányát.

– Mama? – Odanyúlok, és megfogom az ajtógombot markoló kezét. – Várja, hogy beengedjük.

– Persze. – Halkan felnevet. Kinyitja az ajtót, és az ajkába harap, amikor meglátja. – Szónijá.

Szónijá haja hosszabb, mint az emlékeimben, ő maga pedig soványabb, mint valaha. Farmernadrágja és vastag pulóvere furán hat az én nyári ruhám mellett. Ráncok vannak a szeme és a szája körül. Huszonhét éves, hárommal fiatalabb nálam, üres mosolya azonban idősebbnek mutatja.

– Ezer éve. – Szónijá tétovázik, mint aki nem tudja, hogyan reagáljon az őt üdvözlő fogadóbizottságra. Szórakozottan tesz egy lépést anyánk felé, és tessék-lássék átöleli. Egy pillanatra magához vonja mamát, mielőtt visszaejtené a karját maga mellé. – Marin? Örülök, hogy látlak. – Felszínesen megölelik egymást, az eltelt évek nagyobb távolságot teremtettek közöttük, mint amekkorára a korkülönbség valaha képes lett volna. – Trisá? – Nevetve mondja ki a nevemet, szeme megtelik végre érzelmekkel. Felém lép, kitárja a karját. Megfogom a kezét, és szorosan átölelem a kishúgomat. – Hiányoztál. – A hajamba súgja, olyan halkan, hogy én is alig hallom.

Elszorul a torkom, képtelen vagyok megszólalni. Itt van, annyi év várakozás és tűnődés után. Érzem, hogy lassan csökken bennem az üresség, ahogy a jelenléte fokozatosan betölti a helyét. Gyerekként magától értetődőnek vettem, hogy itt van nekem. Most már tudom, hogy soha többé nem fogom elkövetni ezt a hibát. Könnyeim a vállát áztatják, miközben átölelve tartjuk egymást. Tenyerembe fogom a tarkóját, ahogyan egy anya tartja a csecsemője fejét. Közelebb húzom, abban bízom, ha elég szorosan ölelem, akkor nem akar többé elmenni. Egyszerre kétségbeesetten és megkönnyebbülten suttogom vissza:

– Isten hozott itthon!