Sabrina Jeffries

KARÁCSONYI CSODA

Együttműködő partnerünk:

Sabrina Jeffries

KARÁCSONYI

CSODA

A mű eredeti címe

’Twas the Night After Christmas

Copyright © 2012 by Deborah Gonzales

The original edition was published by Pocket Books,

a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Hajnal Gabriella

© General Press Könyvkiadó, 2016

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

HAJNAL GABRIELLA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 946 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A Biaggi Társaságnak – köszönet a belém vetett töretlen

bizalmatokért.

És életem szerelmének, aki fiatalon elveszítette a szüleit.

Ezt a regényt neked ajánlom, drágám.

Köszönetnyilvánítás

Először is köszönet kritikus partnereimnek, Rexanne Becnelnek és Deb Marlowe-nak, akik mindig tudják, mi a gond, még akkor is, amikor én magam sem látom. És Deb, köszönöm, hogy mindig rátalálsz a titkos ajtóra, amikor jómagam elveszem a cselekmény sűrűjében.

És nektek is köszönöm, Becky Timblin és Kim Ham, amiért ügyeltek rá, hogy a minden józanságot nélkülöző, hosszú-hosszú hónapok során is józan maradjak.

Ez a könyv meg sem születhetett volna az ügynököm, Pamela Ahearn nélkül, aki állandóan arra bátorít, hogy lépjek ki a komfortzónámból.

Ahogy a csodálatos szerkesztőm, Micki Nuding nélkül sem mennék semmire, akinek a szeme sem rebbent, amikor közöltem, hogy a könyv befejezéséhez további egy hónapra volna szükségem. Köszönöm, Micki, hogy megérted, néha idő kell hozzá, hogy a szereplők beérjenek.

És persze millió köszönet Renének, aki méltóságteljes higgadtsággal tűri a káoszt, ami általában körülvesz. Te vagy a legcsodálatosabb!

Prológus

1803. április

Ez idáig még senki sem jött érte.

A nyolcéves Pierce Waverly, a Devonmont grófja cím várományosa, az ágyán ücsörgött az egyik kollégiumi épület felső szintjén található szobájában, Harrow-ban. Három hónapja hatvan másik fiúval együtt ez az iskola volt az otthona.

Harrow-ba érkezése óta ez volt az első szünet, a mai nap pedig a szünet első napja; a fiúk többsége már hazament a szüleivel. Az ő utazóládája is össze volt már pakolva. Készen állt az indulásra.

De mi van, ha senki sem jön érte? Akkor egyedül marad Harrow-ban?

A mama és a papa érte jönnek. Efelől semmi kétsége. Miért is ne jönnének?

Mert apád szemében csak egy vézna nyápic vagy. Azért ebrudalt ki, és íratott be ide, hogy megerősödj.

A fiú álla megremegett. Nem tehet róla, hogy asztmás. Ahogy arról sem, hogy élvezte a zongoraleckéket, amelyeket az anyja adott neki, és amely elfoglaltságot az apja a „puhány ficsúrok” kedvtelésének nevezett. És ha néha-néha elrejtőzött az apja elől, amikor az magával akarta vinni lovagolni, az is csak azért volt, mert a férfi állandóan megszidta az ügyetlenségéért. Ilyenkor aztán Pierce annyira feldühödött, hogy olyasmiket mondott, amiket az apja pimaszságnak gondolt. Rosszabb esetben légzési nehézségei támadtak, és bepánikolt. Akkor az anyjának kellett a segítségére sietnie és megnyugtatnia, hogy ismét rendesen tudjon lélegezni – és ezt az apja igazán gyűlölte.

Pierce mogorván meredt maga elé. Nos, elképzelhető, hogy az apja minden szívfájdalom nélkül hagyná az iskolában megrohadni, de az anyja semmi esetre sem tenne ilyet. Az anyjának hiányzik – tudta, hogy így van, még ha nem is írt neki túl gyakran. És neki is hiányzik az anyja. Nagyon. Az anyja mindig tudta, mitévő legyen, valahányszor zihálni kezdett. Az ő szemében a zongorázás nem számított puhányságnak, és okosnak, nem pedig pimasznak tartotta a fiát. Megnevettette, még a ritkán küldött leveleivel is. És ha nem jönne érte...

Könnybe lábadt a szeme. Lopva körbenézett, majd kesztyűs kezével megdörzsölte a szemét.

– Nini, az anyámasszony katonája most meg a szülei miatt pityereg – jegyezte meg valaki csúfondárosan a háta mögött.

Hogy vinné el az ördög! Esküdt ellensége, George Manton volt az, Rathmoor jövendőbeli vicomte-ja. Manton öt évvel volt idősebb nála. Akárcsak a legtöbb fiú. És magasságban meg erőben is felülmúlták.

– Nem pityergek – felelte morcosan. – Sok a por idebenn, ez minden.

Manton felhorkant.

– Ó, és gondolom, mindjárt újabb roham tör rád. Ne hidd, hogy bedőlök ennek a badarságnak! Ha zihálni kezdesz, a szuszt is kiverem belőled. Szégyen, hogy a Harrow-ban helye lehet egy ilyen nyámnyila alaknak!

Én legalább le tudom írni helyesen az iskola nevét. Te ellenben akkor sem tudnád helyesen elbetűzni még az ülep szót sem, ha a homlokodra lenne vésve.

Ám Pierce-nek több esze volt annál, semhogy ezt szóvá tegye. Jó múltkorában, amikor megfeledkezett magáról, a másik laposra verte.

– Nos? – piszkálta Manton. – Nincs semmi hozzáfűznivalód, te kis pisis?

Te pedig bugris vagy, aki a nálánál sokkal kisebbeket szekálja, mert az agyad pont olyan csökött, amilyennek őket mondod.

Ezt sem mondhatja ki hangosan.

– A kísérőd megérkezett – bökött Pierce az ajtó felé. – Nem kellene váratnod.

Manton arrafelé nézett, ahol a Rathmoor-libériába öltözött inas higgadt ábrázattal várakozott, úgy téve, mint aki semmit sem hall.

– Addig váratom, amíg kedvem tartja. Én vagyok az örökös, azt teszek, amit csak akarok.

– Magam is az volnék, csak hogy tudd – düllesztette ki a mellét Pierce. – Azonkívül a te apád csak vicomte, az enyém gróf.

Amikor Manton résnyire szűkült szemmel meredt rá, Pierce a legszívesebben visszaszívta volna, amit mondott. Több esze volt, semmint hogy felébressze az alvó oroszlánt, de Manton annyira felbosszantotta.

– Sokra mégy vele! – vágott vissza a másik. – Te mint grófi sarj, szánalomra méltó! De ez az eredménye, ha a kifogástalan angol vérvonal külhonival keveredik. Biztos vagyok benne, hogy az apád már sajnálja, hogy hagyta magát behálózni.

– Nem igaz! – kiáltotta Pierce talpra szökkenve. Az elégedettség, amely Manton szemében megcsillant, ráébresztette, hogy nem kellett volna ilyen hevesen reagálnia. Iskolatársa egyetlen alkalmat sem hagyott ki, ha bánthatta. – És egyébként is csak félig külföldi. Gilchrist nagypapa főnemes volt!

– Nincstelen főnemes – kötekedett Manton. – Fogalmam sincs, mit látott az apád egy szegény báró lányában, bár azt hiszem, azzal mindketten tisztában vagyunk, az anyád mit látott az apádban: a pénzt, és hogy grófné lehet. Elég gyorsan belemélyesztette a karmait.

Pierce indulatosan meglökte a zaklatóját.

– Ne merészeld az anyám nevét a szádra venni! Nem tudsz semmit! Hallgass el, hallgass el, hallgass...

Manton akkora pofont kevert le neki, hogy attól azonnal elállt a fiú szava. Pierce a döbbenettől ledermedt, és próbálta visszanyerni a lélekjelenlétét. Még mielőtt ismét a másiknak ugorhatott volna, az inas közbeavatkozott.

– Talán mennünk kellene, uram – jegyezte meg idegesen. – Az igazgató közeleg.

Ennyi épp elegendő volt Mantonnek, hogy meggondolja magát. Ahogy Pierce-nek is. Levegő után kapkodva, viszkető tenyérrel állt ott, készen arra, hogy felvegye a harcot, de ha meggyűlik a baja az igazgatóval, azt az apja sosem bocsátja meg neki.

– Szerencséd van – közölte epésen Manton. – Kénytelenek leszünk a dolgot a szünet utánra halasztani.

– Alig várom! – fröcsögte Pierce, miközben az inas sietve kitessékelte a gazdáját a szobából.

A szünetről visszatérve valószínűleg sajnálni fogja, de most roppant büszke volt rá, hogy bátran szembeszállt Mantonnel. Hogy merészel ez az istenverte szörnyszülött ilyen ocsmányságokat összehordani a mamáról? Ez nem igaz! Mama nem ilyen.

Ekkor az igazgató tűnt fel a küszöbön a személyzet egyik tagjának kíséretében.

– Waverly úrfi, a kuzinja megérkezett. Kérem, kövessen!

Nem bocsátkozva további részletekbe, az igazgató máris kisietett, a szolgáló pedig felnyalábolta a hatalmas útiládát, és követte.

Pierce kábultan vánszorgott a férfi nyomában, majd le a lépcsőn. Kuzin? Miféle kuzin? Biztosra vette, hogy vannak unokatestvérei, de még egyikükkel sem találkozott soha.

Az apjának nem voltak testvérei; sőt, a nagymama halála óta szülei sem. Az igaz, hogy volt egy bácsikája, egy nagybátyja, Isaac Waverly lovassági tábornok személyében, de ő jelenleg is külföldön csatázott.

Az anyja szülei pár évvel ezelőtt ugyancsak elhunytak, és neki sem voltak testvérei. Pierce találkozott ugyan az anyja másod-unokatestvérével Gilchrist nagypapa temetésén, ám az apja egy alkalommal olyan alávalón viselkedett vele Montcliffben, a Waverlyk családi birtokán, hogy a férfi sértődötten távozott. Az apja nemigen kedvelte az anyja rokonságát. Vagyis a szóban forgó kuzin nem lehet az anyja rokona.

Pierce még akkor is azon töprengett, ki a csoda jöhetett érte, amikor meglátta a férfit, aki nagyjából az apjával lehetett egyidős. Ó! Isaac bácsi fia volt az. Halványan még emlékezett, hogy tavaly a nagymama temetésén találkozott Titus Waverlyvel.

– Hol van a mama? – kérdezte követelőzve. – És a papa?

Mr. Waverly arcán kedves mosollyal nézett rá.

– A kocsiban majd elmagyarázom – felelte, miközben kitessékelte Pierce-t az ajtón. A szolga éppen akkor rakta fel az utazóládáját a kocsi tetejére, és erősítette oda egy kötéllel.

Pierce-nek görcsbe rándult a gyomra. Ez nem hangzik valami jól. Miért küldenének érte egy rokont a szülei az iskolába? Talán valami szörnyűség történt?

– Szeretnél valamit enni? – kérdezte Mr. Waverly, amint a hintó elindult. – Mrs. Waverly küldött neked finom szilvás pitét.

Pierce szerette a szilvás pitét, de először ki kellett derítenie, mi a csoda folyik itt. – Miért ön jött értem? Valami baj van?

– Nem, semmi ilyesmi. – Mr. Waverly mosolya hirtelen kényszeredettnek tűnt. – De nem Montcliffbe megyünk.

Hirtelen pánik lett úrrá Pierce-en. – Akkor hová?

– A Waverly Farmra. – Pont azon a mesterkéltnek tűnő, mézesmázos hangon beszélt, ahogy a felnőttek akkor szoktak, amikor valami kellemetlent akartak lenyomni az ember torkán. – A szünidőt velünk töltöd. Hát nem nagyszerű? Annyit lovagolhatsz majd, amennyit csak akarsz, ígérem.

A fiút egyre inkább hatalmába kerítette a félelem.

– Úgy érti, a családom is ellátogat a Waverly Farmra?

A férfi hirtelen ellágyuló tekintetéből szánakozást vélt kiolvasni.

– Attól tartok, nem. Apád... úgy gondolja, hogy az lesz a legjobb, ha a szünidőt nálunk töltöd. Anyád osztja a véleményét, ahogy én magam is. – A férfi tekintete fagyossá vált. – Megítélésem szerint sokkal jobb lesz neked a Waverly Farmon, mint Montcliffben.

– Csak mert apám egy lelketlen, kőszívű vadember – motyogta Pierce.

Ó, te jó ég, nem lett volna szabad hangosan kimondania, főleg nem az apja unokatestvére előtt!

Fel volt készülve egy alapos fejmosásra, ám Mr. Waverly csak elmosolyodott.

– Attól tartok, ez gyakran a címmel együtt jár.

Egyenes kijelentése csodálatra késztette Pierce-t. A fiú mindennél többre tartotta az őszinteséget, főleg a felnőttek részéről. Így aztán kényelmesen hátradőlt, és tanulmányozni kezdte a kuzinját, akit jószerével alig ismert.

Titus Waverly cseppet sem hasonlított az apjára, akinek a haja sötét volt, az arcvonásai markánsak, a megjelenése pedig arisztokratikus. Mr. Waverly szőke volt, és kerek képű, alkatát tekintve izmos, robusztus jelenség, olyasvalaki, aki sok időt tölt a napon. Pierce-nek ekkor eszébe jutott, hogy a kuzinjának hatalmas méntelepe van, ahol versenylovakat tenyészt.

A legtöbb fiú odáig lenne a boldogságtól, ha ilyen helyen tölthetné a szünidőt, ám Pierce az asztmája miatt valahogy nem lelkesedett az ötletért. De az is lehet, hogy Mantonnek igaza van, és tényleg anyámasszony katonája.

– Vagyis az egész szünidőt az ön és Mrs. Waverly társaságában töltöm? – érdeklődött.

A férfi bólintott.

– Nekem is van egy kicsi fiam. Roger ötéves. Játszhattok együtt.

Pierce csak nagy nehezen tudta megállni, hogy fel ne horkantson. Ha ötéves, jószerével még kisbaba.

– Mama és papa meglátogat majd egyáltalán? – A fiú szeretett volna tisztán látni.

– Nem, kislegény. Attól tartok, nem.

Pierce nagyot nyelt. Próbált erős lenni, de arra egyáltalán nem számított, hogy nem is találkozhat velük. Az egésznek nem volt semmi értelme. Hacsak...

– Talán még akkor követtem el valamit, amikor otthon voltam?

– Dehogy! Apád egyszerűen úgy véli, hogy mostanság jobb lesz neked a farmon.

Ezt hallva egy szörnyű felismerés kezdett körvonalazódni a fiúban.

– Azt akarja, hogy én is olyan legyek, mint az iskolatársaim – jegyezte meg Pierce komoran. – Hogy jól lovagoljak, lőjek, meg ehhez hasonlók. – Elbizonytalanodva pislantott a kuzinjára. – Erre kérte? Hogy férfit neveljen belőlem?

Waverly csak pislogott, majd elnevette magát.

– Anyád figyelmeztetett, hogy szókimondó vagy.

Igen, és valószínűleg emiatt penderítették ki Montcliffből. Talán ez elég lesz hozzá, hogy a Waverly Farmról is kiebrudalják, és akkor a kuzinja kénytelen lesz hazaküldeni.

– Nos, nem szeretem a lovakat, ahogy a kisgyerekeket sem, és nem akarok a Waverly Farmra menni.

– Értem. – Mr. Waverly megenyhülve folytatta: – A megállapodást sajnos nem áll módomban megváltoztatni, szóval próbálj meg beletörődni a sorsodba. Meséld el nekem, mit szeretsz csinálni. Horgászni? Kártyázni?

Pierce összefonta maga előtt a karját.

– Otthon lenni.

A férfi hátradőlt, majd sokatmondó pillantással mérte végig.

– Sajnálom, de ez pillanatnyilag nem lehetséges.

A fiú álla megállíthatatlanul remegni kezdett.

– Mert apám gyűlöl engem.

– Ó, kislegény, ebben tévedsz – válaszolta Titus, ám az arcáról most is lerítt a szánakozás.

– Megmondhatja az igazat. Már úgyis tudom. – Pierce alig tudta visszanyelni az előtörni készülő könnyeit. – Na és a mama? Ő... ő sem akar látni?

Mr. Waverly szemében előbb szomorúság villant, majd mosolyt erőltetett az arcára.

– Biztos vagyok benne, hogy igen. Nagyon is. De apád mostanság nem tudja nélkülözni.

– Sohasem tudja őt nélkülözni. – Pierce az ablakon kinézve vakon bámult a semmibe, majd sóvárogva hozzátette: – Néha azt kívánom, bárcsak a mama és én kettesben élhetnénk a papa valamelyik másik házában. – A gondolattól felvidulva fordult ismét a kuzinja felé. – Talán Londonban! Megkérhetné...

– Erre sosem kerül sor, kislegény, szóval verd ki a fejedből – mondta Mr. Waverly határozottan. – Az ő helye apád mellett van.

És nem a fia mellett?

Hirtelen eszébe jutott Manton gyalázatos kijelentése: Bár azt hiszem, azzal mindketten tisztában vagyunk, az anyád mit látott az apádban: a pénzt, és hogy grófné lehet. Elég gyorsan belemélyesztette a karmait.

Nem igaz. Vagy mégis?

Titus nyilván tisztában van a tényekkel – tudnia kell valamit a mamáról és a papáról, különben nem mondta volna, amit mondott. És elég barátságosnak tűnik. Olyannak, akinek hinni lehet a szavában.

– A helyzet tényleg úgy áll... hogy a mama a pénzéért ment hozzá a papához?

– Ezt meg ki mondta? – kérdezte a férfi nyersen.

– Az egyik fiú az iskolában. – Amikor Waverly mellkasából sóhaj szakadt fel, Pierce nagyot nyelt. – Igaz, ugye?

Átülve Pierce mellé, a férfi megpaskolta a fiú vállát.

– Igaz vagy sem, annak semmi köze ahhoz, anyád hogyan érez irántad. Igazság szerint megkért, hogy ezt a levelet adjam át neked.

Miközben előhalászta a zsebéből és átnyújtotta neki az összehajtogatott papirost, a Pierce-t gúzsba kötő félelem valamelyest enyhült. Türelmetlenül törte fel a pecsétet, és nyitotta ki a levelet:

Pierce, drágám!

Apád és én úgy véljük, hogy a Waverly Farmon töltött idő elképesztő kaland lesz számodra, és te imádod a kalandokat, nem igaz? Hiányzol, de biztos vagyok benne, hogy csodás élményekben lesz majd részed. Ne felejts el írni, és beszámolni mindenről!

Fogadj szót a kuzinodnak, és ne szomorkodj. Tudom, hogy büszkék leszünk rád.

És mindig emlékezz rá, hogy mennyire, de mennyire szeretlek.

Sokszor csókol:

Anyád

Pierce-t elöntötte a megkönnyebbülés. Az anyja szereti! Mégiscsak szereti!

Újból elolvasta a levelet, ez alkalommal minden apró részletet kielemzett, amitől elszorult a szíve. A levél pontosan olyan vigasztaló hangnemben íródott, ahogy Mr. Waverly is beszélt vele.

És aztán ott volt az a sor: Tudom, hogy büszkék leszünk rád.

Felsóhajtott. Bár az anyja kétségkívül szereti, mégis hagyta, hogy az apja elüldözze otthonról. De miért? Csodás élményekben lesz majd részed. Ahogy az apja, az anyja is azt akarta, hogy vértezze fel magát az élet nehézségeivel szemben.

A szeme könnybe lábadt, de ő visszapislogta a könnyeit. Rendben, legyen hát. Nincs több sírás, többé nem viselkedik puhány anyámasszony katonája módjára. Fel kell nőnie, és meg kell erősödnie, meg kell tanulnia lovagolni, és úgy küzdeni, mint a többi fiú.

Mert most már egyértelmű, hogy sem az apja, sem pedig az anyja nem látják szívesen otthon, amíg így nem lesz.

Első fejezet

1826. december

A harmincegy éves Pierce Waverly, Devonmont grófja az íróasztalánál ült londoni háza dolgozószobájában, és a postáját szortírozta, miközben éppen aktuális szeretőjét várta, amikor is egy ismerős kézírással címzett levél került a keze ügyébe. Hasonlóan ismerős félelem szorította össze a szívét, és idézte emlékezetébe azt a pár évvel ezelőtti másik levelet.

Milyen naiv és ostoba volt! Bár időközben felnőtt és megerősödött, és azzá a fiúvá vált, akire az apja mindig is vágyott, soha többé nem térhetett haza. Minden iskolai szünidőt, a karácsonyt, a húsvétot és a nyarakat is a Waverly Farmon töltötte.

Tizenhárom éves volt, amikor Titus Waverly és a felesége váratlanul odavesztek egy hajószerencsétlenségben, mire a kuzinja apja, Isaac Waverly tábornok hazatért a csatamezőről, hogy a farm irányítását, illetve fia árván maradt gyermekeinek nevelését átvegye.

És bár öt év alatt egyetlenegy levelet sem kapott a szüleitől, továbbra is bizakodott benne, hogy végül csak hazatérhet, ám nem így történt. Bármilyen megállapodást is kötött Titus annak idején a szüleivel, az akkor sem vesztette érvényét, amikor a fia halálát követően Pierce bácsikája, a tábornok lépett elő nevelőszülővé.

Mindezek ellenére csak jóval később, tizennyolc éves korában döbbent rá az igazságra, amikor sem az apja, sem az anyja nem vette a fáradságot, hogy a ballagásán megjelenjen. Nemcsak az apja gyűlölte, de az anyja sem szívelte különösebben. Ő is csak addig tűrte meg maga mellett, amíg elég idős nem lett ahhoz, hogy bentlakásos iskolába mehessen, és azt követően a fia megszűnt létezni számára. Az anyja inkább sütkérezett a figyelemben, amelyet az apja vagyonának és befolyásának köszönhetett, semmint hogy a tulajdon fiával törődjön.

Pierce-ben akkora düh gyülemlett fel, hogy a fájdalom majd szétvetette, mígnem nagykorúvá válva, huszonegy éves korában hazautazott, hogy tisztázza velük a helyzetet...

Máig nem volt képes napirendre térni a kudarc felett. Az elutasítás miatt érzett megaláztatás még ma is keserű dühöt váltott ki belőle. Ha sikerülne végre hátat fordítania a múltnak, talán képes lenne békére lelni.

Főleg, ha az anyja hagyná. Miközben meredten bámult a levélre, a keze ökölbe szorult. De nem hagyja. Megmérgezte a gyermekkorát, és most, hogy az apja halott, és mindent Pierce örökölt, azt gondolta, meg nem történtté teheti a dolgokat.

Az apját két éve temették el, azóta egyfolytában próbálkozik. Amikor az asszony először hozta szóba, hogy hazatérhetne, Pierce megkérdezte az anyját, miért kellett az apja haláláig várnia ezzel. Arra számított, hogy az anyja üres kifogások végeláthatatlan sorát zúdítja majd rá, ám ő csak annyit mondott, hogy ami volt, elmúlt. És tiszta lappal szeretne kezdeni mindent.

Felhorkantott. Még szép, hogy próbálkozik. Ez az egyetlen módja, hogy az apja vagyonából az őt megillető résznél többet is megszerezhessen.

Nos, a pokolba vele! Lehet, hogy ismét szívesen tetszelegne a gondoskodó anya szerepében, csakhogy neki semmi kedve sincs eljátszani a szerető fiút. Hosszú évekig hasztalanul sóvárgott az anyja után, akiért kisfiúként még sárkányokkal is birokra kelt volna, ám az asszony sohasem volt mellette. És ez megdermesztette a szívét. Dermedt szíve pedig az apja halála óta sem engedett fel.

Kivéve, amikor az anyja újabb levele a keze ügyébe került...

Pierce elfojtott egy keserű szitkozódást, és a felbontatlan levelet titkára, Mr. Boyd kezébe nyomta. Egyetlen dolgot tanult az anyja utolsó leveléből, amelyet még akkor írt, amikor ő kisfiú volt: hogy a szavak nem jelentenek semmit. A semminél is kevesebbet. Ahogy a szeretet sem egyéb, csak üres frázis.

– Tegye a többi közé – utasította Boydot.

– Igen, mylord. – A titkár szavai nem tűntek sem elítélőnek, sem pedig szemrehányónak.

Boyd derék fickó volt. Több ésszel áldotta meg az ég annál, semhogy kifejezésre juttassa a véleményét.

Ám Pierce-nek, mint mindig, most is lelkiismeret-furdalása támadt.

A pokolba, hisz tisztességesen járt el az anyjával szemben, annak ellenére, hogy ő nem így bánt vele. Az asszony öröksége felett, amely Pierce apjától maradt rá, most már ő rendelkezett. Könnyedén megvonhatta volna tőle a támogatást – ahogy más talán tette volna –, ám ő a rendelkezésére bocsátott a birtokon egy házat szép számú személyzettel és elegendő konyhapénzzel, hogy az anyja kényelemben élhessen. Annyit nem kapott, hogy pazarló életmódot folytathasson – ezt ugyanis Pierce nem akarta neki megadni –, de semmiképp sem lehetett azzal vádolni, hogy elhanyagolja az anyját.

Még egy társalkodónőt is felvett mellé, aki értesülései szerint tökéletesnek bizonyult a feladatra. Nem mintha a saját tapasztalatából tudná ezt, lévén még sosem volt szerencséje a rettenthetetlen Mrs. Camilla Stuarthoz, még sosem látta őt az anyja társaságában. Igazság szerint még az anyjával sem találkozott mostanában. Ez kőbe vésett szabály volt, amit sosem szegett meg. Az anyja kedvére kószálhatott Pierce hertfordshire-i birtokán, Montcliffben, amikor ő maga nem tartózkodott ott, ám amikor a birtok ügyeit intézendő tiszteletét tette, az anyja a saját háza falai közé kényszerült, és nem mehetett a fia közelébe. Ez idáig tartotta is magát a megállapodáshoz.

Bár a levélírással nem hagyott fel, az apja halálát követően hetente legalább egy még mindig érkezett. Két év levéltermése, egy azóta dugig megtelt ládikában. Kibontatlan mind. Miért olvasná el őket, amikor az anyja sem válaszolt az ő leveleire, amelyeket még kisfiúként írt neki?

Azonkívül nyilván egyikben sincs más, mint mézesmázos szavakba csomagolt könyörgés, amelynek egyetlen célja, hogy több pénzt kunyeráljon tőle. De semmi pénzért be nem adná a derekát.

– Mylord, Mrs. Swanton megérkezett – jelentette be a vendéget a komornyik az ajtóban állva.

A szavak visszarántották a jelenbe, azonnal elfelejtette nyomasztó gondolatait.

– Akkor kísérje be.

Boyd egy iratot csúsztatott gazdája íróasztalára, majd távozott. Kifelé tartva elhaladt Mrs. Swanton mellett. Ahogy az ajtó bezárult mögötte, Pierce kettesben maradt éppen aktuális szeretőjével.

A szőke, kék szemű Eugenia Swanton egy előkelő hölgy finom vonásaival és egy kifinomult szajha pompás testével büszkélkedhetett. Ezek kombinációjának köszönhetően London egyik legkeresettebb kitartott nője lett, annak ellenére, hogy igen szerény körülmények közt, mezítlábas senkiként kezdte Spitalfieldsben.

Merész tett volt a részéről, amikor három évvel ezelőtt lecsapott rá, hiszen hercegek versengtek a hölgy kegyeiért. De a diadal, amit akkor érzett, sokat halványult az utóbbi időben. Háborgó lelkét még a nő sem volt képes megnyugtatni.

Eugenia szakavatott pillantással mérte végig a férfit, és elismerő mosolyából egyértelmű volt, hogy Pierce gondosan szabott esti öltözéke nem kerülte el a figyelmét. Lassú, érzéki mozdulatokkal szabadult meg a kesztyűjétől, jelezve, hogy bármire hajlandó, amit csak a férfi kíván tőle. Ezt látva Pierce tavaly még késlekedés nélkül rávetette volna magát, és kéjsóvár vágytól hajtva tette volna a magáévá az asztalon.

Ma este viszont teljesen hidegen hagyta.

– Hívatott, mylord? – kérdezte a nő azon a bársonyos, dallamos hangján, amely rabul ejtette és hosszabb ideig tartotta fogva a férfit, mint bármely másik szeretője. Sziporkázó szellemessége csak egy volt megannyi vonzó tulajdonsága közül.

Ennek ellenére...

Pierce a nő színpadias kirohanására felkészülve felemelkedett, és megkerülte az íróasztalát. Csókot lehelt a szeretője pirosítótól ragyogó orcájára.

– Foglaljon helyet, Eugenia! – mormolta a szék felé intve.

A nő megdermedt, majd felvonta egyik szépen ívelt szemöldökét.

– Erre semmi szükség. Ha állok, akkor is ugyanolyan könnyedén elbocsáthat.

A férfi elmormolt egy káromkodást. – Honnan...?

– Tudja, nem vagyok ostoba – jegyezte meg a nő vontatottan. – Nem vittem volna ilyen sokra, ha nem veszem észre időben, mikor veszíti el egy férfi az érdeklődését.

Bár a nő kissé csalódottnak látszott, úgy tűnt, nem készül jelenetet rendezni, ami meglepte a férfit. Hozzá volt szokva az útjára bocsátott szeretők dühkitöréseihez.

Elismerése Eugenia iránt csak nőtt.

– Rendben. – Felkapta az íróasztalon heverő iratot, és átnyújtotta a nőnek.

Eugenia az üzletasszonyokra jellemző gondossággal áttanulmányozta, majd szeme az utolsó oldalhoz érve elkerekedett.

– Ön rendkívül nagylelkű, mylord.

– Kedvemre volt – válaszolta a férfi vállat vonva, mint aki nagyon szeretne már túl lenni az egészen. – Miért ne lennék az?

– Valóban, miért is ne? – A nő a retiküljébe csúsztatta az iratot. – Akkor hát köszönöm.

Afelett érzett örömében, hogy a szeretője ilyen jól fogadta a szakításuk hírét, Pierce az ajtóhoz sietett, hogy kinyissa.

– Öröm volt önnel üzletelni, Eugenia.

Szavait hallva a nő megtorpant. Olyan átható tekintettel bámult a férfira, hogy az kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Ez a baj önnel, mylord. Kettőnk kapcsolata mindig is az üzletről szólt. Bensőséges üzletről, elismerem, de mégiscsak üzletről. És az senkit sem melegít fel a hideg téli éjszakákon.

– Épp ellenkezőleg – válaszolta Pierce, a szája szegletében halvány mosollyal. – Őszintén remélem, hogy nem fázott, amíg a karomban tartottam.

– Én önről beszélek, nem magamról. – Egy kurtizán begyakorolt járásával odalibbent a férfi mellé. – Kedvelem önt, mylord, szóval hadd adjak egy jótanácsot. Úgy véli, hogy az egymás iránt érzett vonzalmunk azért lohadt le, mert rám unt. Ám gyanítom, hogy a soron következő szeretője sem lesz képes hosszabb távon elvarázsolni önt... hacsak nem tartogat valami mást is a tarsolyában az üzleti megállapodáson kívül.

A férfi dühbe gurult.

– Tán azt javasolja, hogy nősüljek meg?

Eugenia felhúzta a kesztyűjét.

– Azt javaslom, engedjen valakit a fagyos űrbe, amit a szívének nevez. Akár a felesége, akár a szeretője az illető, egy férfi ágya sokkal kellemesebb hely, ha az illetőnek nem csak a vére száguld hevesebben, ha egy nőre néz.

Devonmont elfojtott egy káromkodást. Ennyit arról, hogy könnyen ment a dolog.

– Sosem hittem, hogy ennyire romantikus.

– Én? Cseppet sem. – Mrs. Swanton megpaskolta a retiküljét. – Ezt a kis papirost nem nevezném éppen romantikusnak. Nem véletlen, hogy ezt a tanácsot adom önnek. Amikor megismerkedtünk, azt hittem, hogy mindketten az élvezet rabjai vagyunk, és egyikünknek sem fontos az érzelmi kötődés. – A hangja ellágyult. – De tévedtem. Ön egyáltalán nem ez a fajta. Épp csak magának sem meri bevallani.

Azzal mosolyogva kisietett az ajtón, csak úgy suhogott a szoknyája.

Pierce keserűen bámult utána. Sajnálatos módon nagyon is tisztában volt azzal, amit a nő mondott. Persze hogy nagyvilági dámaként Eugenia átlát a szitán.

Érthető, hogy a tisztes matrónák pánikba estek, amikor megkörnyékezte ártatlan lányaikat. A hódításairól olyan gyakran írtak a lapok, hogy Waverly unokatestvérei a maguk szórakoztatására kivágták és elrakták a beszámolókat. Ám látszólag céltalannak tűnő élvhajhászása soha nem az élvezetek habzsolásáról szólt. Sokkal inkább arról, hogy az egyetlen fegyverét – a családja jó hírét – használta, hogy borsot törjön a szülei orra alá, akik megtagadták.

Dolgozószobáját hátrahagyva a szalonba ment, ahol a zongorája állt, amely apja ellen folytatott háborújában az egyetlen fegyvere volt. Leült, és egy komor Bach-darabot kezdett játszani, amely gyakorta szabadított fel benne olyan sötét indulatokat, amelyeket a társaságban, ahol jobbára csak naplopónak és lázadónak tartották, sohasem engedett szabadjára.

Legalábbis az apja haláláig. Azóta korábbi kicsinyes bosszúja értelmetlenné vált. Nem volt megható kibékülés az apja halálos ágya mellett, de jogos örökségétől sem fosztották meg. Továbbra sem talált rá magyarázatot, miért száműzték otthonról. Ám a lázadás értelmét vesztette.

Viszont maga a tény, hogy ő mégis értelmet akart találni az egészben, bosszantotta. A dolog azonban most már egyáltalán nem érdekelte. Csak az számít, hogy a végén mégiscsak diadalmaskodott. A birtok viszonylag fiatal korában szállt rá, hogy kezdhessen vele valamit, és ennél többre nem is nagyon számíthatott.

Természetesen, most hogy már gróf, elvárják, hogy változtasson az életstílusán. Hogy megnősüljön. De hogy tehetné? Ha egyszer megházasodik, az ember kénytelen eltűrni a felesége és a gyermeke szeszélyeit. Mivel felcseperedvén épp eleget szenvedett tulajdon szülei rigolyái miatt, nem állt szándékában lemondani a szabadságáról.

Öklével a billentyűkre csapott. Ebből elég, marad minden a régiben! Ma este elmegy az operába, új szerető után néz, és ott folytatja, ahol abbahagyta. Nyugtalansága bizonyára alábbhagy idővel.

Felállt a hangszer mellől, majd a szalonból kifelé menet a mogorva képet vágó Boydba botlott.

– Mylord, sürgönye érkezett Montcliffből.

Pierce összerezzent. Az intézője, Miles Fowler sosem sürgönyözött még neki, szóval nyilván fontos lehet.

Meglepetésére azonban a Boyd által átnyújtott levél nem Fowlertől, hanem az anyja társalkodónőjétől jött. Mivel az elmúlt hat hónapban, amióta az alkalmazásában állt, Mrs. Stuart még egyszer sem írt neki, már maga a tény, hogy sürgönyt küldött, páni félelemmel töltötte el.

Vadul kalapáló szívvel bontotta fel a levelet, amelyben a következő állt:

Tisztelt Uram!

Kérem, bocsássa meg az arcátlanságomat, de úgy érzem, kötelességem tájékoztatni, hogy az édesanyja nincs jól. Ha látni kívánja, mielőtt még túl késő lenne, kérem, azonnal utazzon ide.

Szívélyes üdvözlettel:

Mrs. Camilla Stuart

A szűkszavú üzenetet olvasva Pierce-ben meghűlt a vér. Mrs. Stuart ajánlólevelei, illetve a Fowler által elmondottak alapján határozott benyomással rendelkezett az özvegyről. Gyakorlatiasnak és szókimondónak gondolta, afféle független fehérnépnek, aki inkább főbe lövi magát, semmint hogy elismerje, nem tud megoldani a házon belül egy problémát.

Egyértelműen nem olyasvalaki volt, aki drámai kijelentésekre ragadtatja magát. Vagyis ha azt állítja, hogy az anyja nincs jól, akkor az asszony nyilván haldoklik. Így nem számít, mi történt köztük a múltban, egy ilyen szigorú felszólításra nem mondhat nemet.

– Boyd, csomagoltasson be, és küldje a poggyászomat a birtokra! Azonnal indulok Montcliffbe.

– Minden rendben, mylord? – kérdezte a férfi.

– Nem hiszem. Anyám megbetegedett. Mihelyt többet tudok, tájékoztatom.

– És mit mondjak a bácsikájának?

A pokolba! A Waverlyk a napokban várták az érkezését; az ünnepek java részét még most is náluk töltötte.

– Mondja meg Isaac bácsikámnak, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy karácsonyra ott legyek, de pillanatnyilag nem ígérhetek semmit sem.

– Ahogy óhajtja, mylord.

Ami Pierce-t illeti, a Waverlyket, Isaac bácsikáját és másod-unokatestvérét, Virginiát tekintette az igazi családjának. Az ő szemében az anyja nem volt más, csak a nő, aki életet adott neki.

Az lenne a legjobb, ha a halálában megtagadná, ahogy az anyja megtagadta őt az életben. Ám tartozik neki azért, amiért kisgyermek korában a gondját viselte, egészen addig, amíg elég idős nem lett ahhoz, hogy a rokonaira bízza. Tartozik neki azért, amiért a világra hozta. Teljesíti hát a kötelességét.

De semmi többet. Az asszony nem formálhat igényt a szeretetére – arról évekkel ezelőtt lemondott.

Második fejezet

Az özvegy grófné Montcliff-birtokon álló házának kényelmes nappalijában Camilla épp egy alsószoknya foltozgatásával foglalatoskodott, közben azonban vigyázó tekintetét folyamatosan hatéves fián, Jasperön tartotta. A fiúcska tágra nyílt, kék szemmel ült Lady Devonmont ölében, arra várva, hogy az asszony felolvasson neki egy történetet.

– Melyik mesét hallanád szívesen? – kérdezte a lady. – A Hamupipőkét?

– Az egy buta mese – jegyezte meg Jasper lekicsinylőn. – A hercegek nem vesznek feleségül szolgálólányokat.

Szemüvegét feljebb tolva Camilla elfojtott egy mosolyt. Lady Devonmont rajongott a német tündérmesékért, lévén néhai édesanyja német származású volt, ám ugyanezt nem lehetett elmondani Jasperről. Ő a maga részéről nem igazán szerette az olyan tündérmeséket, amelyekben lányok szerepeltek. Tekintettel a korára és a nemére, ez cseppet sem volt meglepő.

– Miért ne vehetne feleségül egy herceg egy szolgálót? – kérdezte őladysége.

– Hercegnőt kell elvennie. Ez a szabály. Mindenki tudja. Még sosem láttam szolgát, aki hozzáment volna egy herceghez.

Az asszony szomorúan Camillára pillantott.

– Túlontúl sok időt tölt a cselédszárnyban.

– Még mindig jobb, ha ott van, mint ha a bácsikájánál lenne – jegyezte meg az asszony halkan.

Miután Camilla férje, Kenneth váratlanul elhalálozott, szegénységben hagyva őt és Jaspert, a nőnek nem maradt más választása, mint hogy elmenjen dolgozni. A munkaadók többsége azonban nem nézte jó szemmel, ha egy gyermek az anyja szoknyája mellett sündörög, elvonva ezzel a figyelmét a munkáról. Így aztán, amíg munkába nem állt az özvegy grófnénál, kénytelen volt a fiát Kenneth fivérére, egy mogorva skótra hagyni, meg annak savanyú ábrázatú feleségére, akiknek már volt három saját gyermekük is.

Ám amikor Lady Devonmont a szolgálók elbeszélése nyomán tudomást szerzett Jasperről, ragaszkodott hozzá, hogy onnantól kezdve a fiúcska velük éljen Montcliffben. Camilla már csak e kedves gesztus miatt is rajongott a grófnéért.

Jasperről természetesen sem a gróf, sem az intéző nem tudott. Soha nem is fognak tudomást szerezni róla. Mr. Fowler, aki felvette, kerek perec a tudtára adta, hogy a munkát csak akkor kaphatja meg, ha gyermektelen, és közölte, hogy ez az utasítás közvetlenül őlordságától érkezett. Így aztán ő és Lady Devonmont úgy döntöttek, hogy Jasper ittlétét titokban tartják.

– Olvassa fel nekem megint a karácsonyról szóló verset – mondta a fiúcska. – Az tetszik.

A grófné amerikai kuzinja küldött egy újságból kivágott verset, amely karácsony közeledtével nagy népszerűségre tett szert Amerikában. Karácsony előestéje{1} volt a címe. Az első három alkalommal Camilla elbájolónak tartotta a költeményt, ám most, hogy közelítettek a tizenötödik felolvasáshoz, a vers sokat veszített a varázsából.

Lady Devonmont felnevetett.

– Még mindig nem unod, kislegény?

– Szeretem a rénszarvasokat. Lesz néhány a jövő heti vásárban Stocking Pelhamben? Szeretnék látni egyet. – Ravaszkás pillantást vetett a grófnéra. – Mama azt mondja, nem mehetünk el, de én úgy szeretnék.

Camilla összerezzent.

– Jasper, nem szabad...

– Hát persze hogy elmehetünk – szakította félbe őladysége. – Muszáj lesz elmennünk. Nekem is lesz ott egy standom.

– Bocsásson meg, grófné – mondta Camilla –, de nem kockáztathatjuk, hogy Mr. Fowler meglássa Jaspert a társaságunkban.

Az asszony felsóhajtott.

– Ó! Erre nem is gondoltam. Az valóban nem lenne bölcs dolog. – A hangjában reménytelen sóvárgás csendült. – Bár igazán kár. Pár évvel volt csak idősebb, amikor a saját fiamat is elvittem.

– Akiből mostanra előkelő úr lett – jegyezte meg Jasper.

– Előkelő úr, igen – visszhangozta Lady Devonmont.

Camilla majdnem átszúrta az ujját abbéli igyekezetében, hogy ki ne mondja, amit gondol. Az „előkelő urak” nem tagadják meg az édesanyjukat.

Ezzel együtt sem kellett volna elküldenie őlordságának azt a megtévesztő levelet. De tennie kellett valamit. Hogy képzeli az a nyavalyás, hogy karácsonykor sem teszi tiszteletét az anyjánál? Felfoghatatlan!

Egy kérést nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyott volna. Mr. Fowler mondhat, amit csak akar, hogy őlordsága milyen kiválóan kézben tartja a birtok ügyeit, de nyilvánvalóan ez a férfi egyetlen erénye. És nem is nevezhető igazán erénynek – az a férfi, aki nem törődik a birtokával, ostoba, és a gróf egyértelműen nem az. De ha hinni lehet a londoni pletykáknak, akkor önző gazember, aki ideje java részét haszontalan élvhajhászással tölti. Ha mégsem jön el, legalább bizonyosságot szerez arról, amit már eddig is tudott – hogy megvan a magához való esze, de nincs szíve.

Akkor Camilla bevallhatja a grófnénak, mit tett, és az asszony egyszer s mindenkorra beláthatja, hogy a fia nem érdemli meg, hogy sóvárogjon utána.

Persze ha mégis megjelenik...

Nagyot nyelt. Emiatt ráér akkor idegeskedni, ha majd ott tartanak.

– És különben is, nem hiszem, hogy lesznek rénszarvasok a vásárban – tette hozzá Lady Devonmont, megsimogatva Jasper kócos, vörösesbarna fürtjeit. – Csak rengeteg unalmas marha és ló.

– És a Télapó? Ő ott lesz?

– Kétlem – válaszolta Camilla nevetve.

– Tudod egyáltalán, ki a Télapó? – kérdezte őladysége.

– Egy vidám, öreg manó. – Jasper kicsusszant az asszony öléből, nem szerette, ha dédelgetik. – A hasa remeg, akár egy tányér kocsonya. És a kéményen át érkezik. Gondolja, hogy a mi kéményünkön is lecsúszik?

– Talán – válaszolta a grófné. – A kuzinom azt mesélte, hogy az amerikaiak úgy hiszik, karácsony éjjelén a Télapó ajándékot visz a gyerekeknek.

Jasper a csodálkozástól tágra nyílt szemmel bámult Lady Devonmontra.

– Nekem is hoz majd ajándékot?

– Biztos vagyok benne – válaszolta őladysége, miközben tekintete a fiú feje felett találkozott annak anyjáéval. – Végül is miért csak az amerikai fiúknak vinne ajándékot?

Camilla lopva elmosolyodott. Az asszony túlságosan is elkényeztette Jaspert, és támogatta a legvadabb elképzeléseiben is, de ő ezt anyaként egyáltalán nem bánta. Szerette volna, ha a fiának boldogabb gyermekkor jut, mint neki. A Szent József Árvaházban nem volt divat az ajándékozás. Ahogy tündérmesékről és a Télapóról szóló mesékről sem álmodhattak; bibliai történeteken és az engedetlenségük miatt folyton bajba kerülő gyerekekről szóló tanmeséken nőttek fel. Talán ez az oka, hogy felnőttkorára konok lázadó vált belőle.

Hirtelen hatalmas hangzavar támadt, kiabálás törte meg a csendet, majd inasok és szobalányok kezdtek rohangálni fel s alá.

– Jóságos ég, mi történt? – kérdezte Lady Devonmont.

Mrs. Beasley, a házvezetőnő lépett be sietve a nappaliba, akinek az arcán rá cseppet sem jellemző módon páni félelem tükröződött.

– Bocsásson meg, mylady, de őlordsága azt üzente, hogy pár percen belül itt lesz!

A grófné megmerevedett.

– Nem értem, hogy ez milyen hatással van ránk. Biztos vagyok benne, hogy mint mindig, most is az udvarházban száll meg.

– Nem, mylady, itt! Őlordsága éppen ide tart. Azt kérte, hogy készítsük elő számára a vörös lakosztályt.

– Ó, te jó ég! – Őladysége talpra szökkent. – Az öltözékem nem megfelelő a vendégfogadáshoz. Úgy nézek ki, mint egy madárijesztő! – A tekintetéből olyan öröm sugárzott, amikor Camillára nézett, hogy az asszonynak a szíve is belesajdult. – A fiam látogatóba jön, kedvesem! – A hálószobájába nyíló ajtóhoz sietett. – Az a legkevesebb, hogy átöltözöm. És talán a hajamat sem ártana megigazítani. – Átszaladt a másik szobába, és a szobalányáért kiáltott.

Mrs. Beasley épp távozni készült, amikor Camilla utánaszólt:

– Asszonyom, lenne olyan kedves felkísérni Jaspert Maisie-hez?

A házvezetőnő csak hunyorgott.

– Hát persze. A kislegényről meg is feledkeztem. – Türelmetlenül intett a kezével. – Gyere, kincsem, gyere! A nap hátralévő részét Maisie-vel kell töltened, hallod?

Lady Devonmont felvett egy fiatal lányt, aki vigyázott Jasperre, valahányszor csak Camillának más dolga akadt. Maisie, a tizenhét év körüli, kedves kis skót teremtés egyszersmind a komorna teendőit is ellátta Camilla mellett.

Bár Jasper nagyon kedvelte Maisie-t, jelen pillanatban sokkal jobban izgatta a birtok urának érkezése.

– Látni szeretném őlordságát! – tiltakozott hevesen.

Camilla letérdelt, hogy kézen foghassa. A szeme sarkából látta, hogy Mrs. Beasley már igen türelmetlen, mert mielőbb szeretett volna visszatérni a tennivalóihoz.

– Ide hallgass, édesem, emlékszel rá, amikor azt mondtam, hogy fontos ember lévén a gróf nem szereti, ha az olyan kisgyerekek, mint te, folyton-folyvást láb alatt vannak?

Jasper nagyot nyelt, majd bólintott.

– Én csak szerettem volna...

– Nem lehet. Ha szeretnél továbbra is itt maradni velem meg őladységével, és nem óhajtasz visszaköltözni a nagybátyádhoz, akkor szót fogadsz, és most felmész Mrs. Beasley-vel. Később, mielőtt ágyba bújsz, még benézek hozzád, rendben?

– Igen, mama – motyogta Jasper a szemét lesütve ugyan, de az állát felszegve. Majd hagyta, hogy a házvezetőnő kézen fogja, és kivezesse a szobából.

Camilla csak távolodó lépteiket hallva lélegzett fel valamelyest. Rendkívül kellemetlen lenne, ha mindkét hazugsága lelepleződne őlordsága előtt: a férfi anyjával és a Jasperrel kapcsolatos is.

Te jó ég, a férfi nem halogatta soká az utazást. Mivel a gróf sosem válaszolt az anyja leveleire, Camilla arra számított, hogy beletelik majd egy kis időbe, mire elszánja magát, hogy elolvassa a sürgönyt. És hogy nem különösebben fogja érdekelni.

A helyzet úgy fest, hogy alaposan melléfogott.

De mégis, mi a csodát kellett volna tennie, amikor ötvenedik születésnapjának az estéjén a grófné keserves zokogásban tört ki. Lady Devonmont egész nap rejtegette a bánatát, amelyet a fia társaságának hiánya okozott, ám mihelyt egyedül maradt, nem tudta többé palástolni az érzelmeit.

Amikor Camilla azzal próbálta nyugtatgatni, hogy őlordsága karácsonyra biztosan hazajön, a grófné már a gondolat lehetőségét is kizárta. Bevallotta, hogy már évek óta nem karácsonyozott együtt a fiával. Aztán valami olyasfélét motyogott, hogy ezért csak és kizárólag magát okolhatja. Alig lehetett hallani a hangját.

Nem látogatja meg a tulajdon anyját karácsonykor? Az meg hogy lehet? Camilla ugyan család nélkül nőtt fel, de attól még pontosan tudta, mitől család egy család. A szülők szeretik és támogatják a gyermekeiket, akik felcseperedvén viszonozzák a kapott szeretetet. Miféle ember az, aki képes az anyja lelkébe gázolva visszautasítani annak szeretetét?

Nyilvánvalóan olyan, akit emlékeztetni kell arra, mivel tartozik a nőnek, aki felnevelte. Így aztán Camilla gondolkodás nélkül elküldte azt a levelet, anélkül hogy számolt volna a következményekkel.

Nos, majd most számol velük. A fortély miatt el is bocsáthatják az állásából. Bár igazából nem is füllentett akkorát – a gróf édesanyja valóban nem érezte jól magát, és az asszony szinte biztos volt benne, hogy ez azért van, mert hiányzik neki a fia. Így aztán...

– Ön meg ki az ördög?

Amikor Camilla rémülten hátraperdült, egy elegánsan öltözött úriembert pillantott meg a nappali ajtajában. Az ég irgalmazzon neki! Őlordsága megérkezett.

Mély pukedlivel üdvözölte.

– Mrs. Stuart vagyok, mylord. Ön pedig, feltételezem...

– Igen, az vagyok – válaszolta az idegen türelmetlenül. – A munkaadója. – A szobába lépve résnyire szűkült szemmel mérte végig a nőt. – Ám ön, hölgyem, egyáltalán nem úgy fest, mint ahogy elképzeltem.

Ahogy a férfi sem úgy festett. Az anyja folyton egy vékony testalkatú, törékeny, asztmás kisgyerekről beszélt, így aztán Camilla mindig úgy képzelte, hogy a gróf egy divatos pojáca, aki viselkedésében meg öltözködésében is különc, és az orrát állandóan illatos zsebkendővel törölgeti.

Divatosnak még csak talán lehetett nevezni, pojácának azonban egyáltalán nem. Devonmont grófja tiszteletet parancsoló férfiú volt. Az udvarházban mindösszesen egyszer látta a férfi atyjának portréját, de szinte a megszólalásig hasonlítottak egymásra. Mindkettő szikár és magas volt, a szemük mahagóniszínű, a hajuk egy árnyalattal annál is sötétebb, a tekintetük borongós.

A jelenlegi gróf nem öltözött olyan elegánsan, de így is sokkal jobban nézett ki. Tökéletesen szabott barna, kasmír szalonkabátja szépen kiemelte széles vállát, míg barnássárga nadrágjában és csíkos mellényében remekül érvényesült kifogástalan alakja. Fehér nyakkendője kihangsúlyozta erős állát, magasan ívelt szemöldöke pedig elég fenyegetően hatott, hogy elijessze a kisgyerekeket. Az alkalmazásában álló társalkodónőkről, akik hajlamosak túllépni a határt, már nem is beszélve.

– Hogy van az anyám? – kérdezte a férfi rekedtes hangon és reszkető kézzel, amint a kesztyűjét levette, és az íróasztalra hajította.

Vajon csak képzeli, hogy a férfi aggódik? Ó, te jó ég, remélhetőleg! Mert ha tényleg olyan zaklatott, mint amilyennek látszik, akkor csakugyan túl messzire ment, amikor elküldte azt a levelet. Bár ez azt jelentené, hogy jobban törődik az anyjával, mint azt gondolta.

– Nos, uram – kezdte, miközben feljebb tolta a szemüvegét az orrán –, úgy hiszem, magyarázattal tartozom...

– Pierce! – kiáltotta Lady Devonmont már az ajtóból. – Annyira örülök, hogy látlak, gyermekem.

A férfi akkor sem döbbenhetett volna meg jobban, ha egy sírjából kiszabadult szellem sietett volna elébe és szólította volna meg. A szemében hirtelen megkönnyebbülés villant, ám a helyébe rögvest harag költözött, amint rájött, hogy a bolondját járatták vele.

Előbb szigorú tekintetét Camillára szegezte, amitől a nőt a hideg is kirázta, majd kifürkészhetetlen arccal meredt az anyjára.

– Jól néz ki – mondta civilizált ember módjára, bár a közelébe sem ment az asszonynak.

Az anyja mosolya elhalványult.

– Te is.

– Úgy értesültem... – A férfi hangja elcsuklott, még mielőtt összeszedhette volna magát. – Úgy tájékoztattak, hogy súlyos beteg.

A grófné elsápadt.

– Egy cseppet valóban gyengélkedtem, de szerencsére semmi komoly. Az utolsó levelemben beszámoltam róla.

Az anyja leveleinek említésére a férfi állkapcsa megfeszült.

– Szóval nincs a halálán, mint ahogy elhitették velem.

Lady Devonmont felszegte az állát.

– Magad is láthatod, hogy nem. Fogalmam sincs, ki akarna megtéveszteni ilyesmivel.

Camilla megdermedt, felkészült rá, hogy megvádolják.

A férfi azonban pillantásra sem méltatta.

– Nem számít. Bizonyára én értettem félre valamit. – Azzal furcsa, gépiesnek tűnő mozdulattal felkapta a kesztyűjét. – Reggel visszamegyek Londonba. Ma este már túl késő útra kelni.

– Hát persze. – Az arcára mosolyt erőltetve Lady Devonmont úgy tett, mintha hidegen hagyná a dolog.

Csak Camilla vette észre, hogy az asszony válla megremeg.

De az is lehet, hogy nem csak ő figyelt fel erre, mert őlordsága sietősen az ajtó felé fordult, mintha egyetlen pillanattal tovább sem bírná elviselni az anyja látványát.

– Kérje meg Mrs. Beasley-t, hogy a vacsorát hozza fel a szobámba – adta utasításba. – Az inas már felvitte a holmimat a vörös lakosztályba, szóval, ahelyett hogy átmennék az udvarházba, itt is éjszakázhatom.

– Hát persze, Pierce – válaszolta a grófné, hangjában csipetnyi keserűséggel. – Ahogy óhajtod.

Lehetett valami a hanglejtésében, ami lelkiismeret-furdalást okozhatott a férfinak, mivel az ajtóban megtorpant. Aztán megmerevedett, és anélkül távozott, hogy visszanézett volna.

Camilla szájtátva bámult a férfi után, majd a grófnéra pillantott.

– Ezt nem tudom elhinni! Ennél hitványabb viselkedést még soha életemben nem láttam!

– Ne hibáztassa, kedvesem. Van rá oka, hogy ilyen legyen. – A grófné elgondolkozva nézett a férfi után. – Legalább eljött, mivel azt hitte, beteg vagyok. Ez is valami, nem? – Mit sem törődve Camilla hallgatásával, hozzátette: – És végre-valahára láthattam. Borzasztóan jóképű, nem gondolja? Az elmúlt években megerősödött és megnőtt. Kisgyerekként olyan beteges volt, sosem gondoltam volna, hogy...

– Hogy képes figyelmen kívül hagyni, hogy ilyen gyalázatosan viselkedett önnel? – fakadt ki Camilla.

– Épp ellenkezőleg, sokkal nagylelkűbb, mint reméltem, tekintve... – Lady Devonmontnak sikerült ismét mosolyt erőltetnie az arcára. – Ön ezt nem értheti, kedvesem. Jobb, ha nem firtatja a dolgot.

– Hogy tehetném? Száműzi önt egy isten háta mögötti helyre...

– Mert jobb szeretek vidéken élni, mint a városban, ez mindig is így volt.

– Nem erről van szó! Tudomást sem vesz a létezéséről!

– Ó, megint csak téved. Nagyon is tudomást vesz róla – mondta az asszony ironikusan. – Különben nem ragaszkodna hozzá, hogy a szeme elé se kerüljek, valahányszor itt van.

– A tetejébe még ez is. Amikor idén nyáron látogatóba érkezett, nem ismertem még önt olyan jól, hogy megítélhessem a kettejük kapcsolatát, de most...

– Jóságos ég! – kiáltotta őladysége Camilla felé fordulva. – Ön tájékoztatta úgy, hogy haldoklom. – Az asszony bűntudatos arckifejezését látva a grófné haragos pillantást vetett a társalkodónőjére. – Elment az esze? Felfogta egyáltalán, mit művelt?

A szemrehányó hangnem ugyancsak meglepte Camillát, mivel alapvetően szelíd természetűnek ismerte meg őladységét.

– Gondolom, nem szabadott volna feltételezésekbe bocsátkoznom, de...

– Egész biztosan nem. Emiatt akár a pozícióját is elveszítheti. – Camilla rémült arckifejezését látva Lady Devonmont sietősen hozzátette: – Nem mintha a magam részéről el akarnám bocsátani, kedvesem. Bizonyára tisztában van vele, hogy ön nélkül nem boldogulnék. – Az asszony fel-alá kezdett járkálni. – Ám a fiam könnyen útilaput köthet a talpára.

– Tudom – válaszolta Camilla, némileg megkönnyebbülve. Amíg Lady Devonmont nem gyűlöli, őlordsága haragjával megbirkózik.

A grófné a vállát kihúzva fordult ismét társalkodónője felé.

– De nem engedem, hogy ezt tegye. Minden joga megvan rá, hogy haragudjon rám, ám ön csak egy ártatlan külső szemlélő, és nem fogom hagyni, hogy meggondolatlan cselekedetéért bűnhődnie kelljen.

– Nem cselekedtem meggondolatlanul! És ha arra kerül a sor, ezt meg is mondom neki.

Lady Devonmonton látszott, hogy kezdi elveszíteni a türelmét.

– Semmi ilyesmit nem tesz. Önnek van egy fia, akire gondolnia kell. – Egy pillanatra elmélázott, az arcáról lerítt, hogy erősen gondolkodik. – Mivel Pierce egy szóval sem említette, hogy a levelet ön írta, a dolog talán nem is bosszantja annyira. Nem foglalkozunk vele, többé szóba sem hozzuk. – A kandalló előtt járkált. – Igen, ezt fogjuk tenni. Ha ne adj’ isten mégis elbocsátaná, akkor majd én felfogadom, és a bérét fizetem a konyhapénzből. Kapok eleget, futja rá.

Camillát bűntudat emésztette.

– Mylady, nem szeretném...

– Szót se többet, ezt kell tennünk. – Lady Devonmont a homlokához szorította a kézfejét. – Megfájdult a fejem, azt hiszem, vacsora előtt ledőlök egy kicsit.

Camilla felsóhajtott. Ez annyira jellemző volt a grófnéra; mindig egyértelművé tette, mikor kíván véget vetni egy beszélgetésnek.

– Rendben. Ám ha kívánja, szívesen felolvasok önnek.

– Arra semmi szükség. – Camillára nézett. – Bár tájékoztathatná Mrs. Beasley-t, hogy őlordsága a szobájába kéri a vacsorát...

– Ahogy óhajtja. – Felmentették a szolgálat alól. Őladysége csodával határos módon napirendre tért az arcátlansága felett.

Őlordsága azonban sajnos nem fog. És mindannak ellenére, amit Lady Devonmontnak mondott, az asszonynak igaza van. Nagy árat fizethet a csalafintaságáért. Megérdemelné, hogy elbocsássák.

De álmában sem gondolta volna, hogy a férfi ilyen hirtelen elhatározásra jut, azok után, ahogy eddig viselkedett. Hiszen az anyja egyetlenegy levelére sem válaszolt, és egyetlenegyszer sem látogatta meg. Camilla arra számított, hogy egyszer csak itt terem, vált pár keresetlen szót az édesanyjával, úgy tesz, mint aki megkönnyebbül, hogy az asszony jól van, aztán ugyanolyan gyorsan távozik, mint ahogy érkezett. És ha az anyját látva valamilyen csoda folytán úgy dönt, hogy pár napig mégiscsak marad, annál jobb.

Álmában sem jutott volna az eszébe, hogy az anyja esetleges halála ennyire felzaklathatja a férfit. Vagy hogy haragra gerjed, amiért a bolondját járatták vele.

Minél többet gondolkozott ezen Camilla a konyha felé igyekezve, annál mérgesebb lett. Vajon mit követhetett el Lady Devonmont, hogy ilyen bánásmódot érdemel? Hogy neheztelhet valaki egy ilyen jóságos és kedves hölgyre? Érthetetlen!

Őladysége véleménye szerint nem kellene foglalkoznia a dologgal, de nem teheti. Ha nincs a grófné, Camilla talán egy leereszkedően viselkedő matrónának dolgozna, aki ragaszkodna hozzá, hogy Jaspert a nagybátyjára hagyja. Szóval mindaddig, amíg Lady Devonmont az ő pártját fogja, harcolni fog az asszonyért, még ha szembe is kell szállnia a gróffal. Őladysége volt közel s távol az egyetlen, akit a családjának tekinthetett.

Belépett a konyhába, ahol Mrs. Beasley erélyes utasításait követve a cselédek épp a vacsorát készítették elő.

– Mr. Fowler is itt vacsorázik? – kérdezte a házvezetőnőtől a szakácsnő, miközben zsírral locsolgatta a sertéskarajt. – Tudja, ő nem szereti a sertéshúst.

– Nem hinném, hogy számíthatunk rá – válaszolta Mrs. Beasley. – Legalábbis remélem, hogy nem. Őlordsága jelenlétében nyilván játszaná az előkelőt.

– Azt kétlem – szólt közbe Camilla. – Nem szokása.

Mrs. Beasley ferde szemmel nézett rá.

– Csak mert önt kedveli.

– Jaj, kérem, ne kezdjük már megint – suttogta Camilla. – Mr. Fowler jószerével az apám lehetne.

– Az nem jelent semmit – vágta rá a szakácsnő, aki bimbózó szerelmet látott ott is, ahol nem volt. – Azonkívül állandóan kérdezgeti, hogyan jönnek ki őladységével, és folyton-folyvást tudni akarja, miben mesterkednek önök ketten. Én mondom, érdeklődik ön iránt.

Camilla maga is úgy vélte, hogy az intéző érdeklődik valaki iránt, de az nem ő. Természetesen ha a gyanúja beigazolódna, és kiderülne, hogy a férfi a grófné iránt táplál gyengéd érzéseket, sosem árulná el a cselédségnek. Megdöbbennének.

A dolognak különben sem volt realitása – Lady Devonmont egyértelműen kijelentette, hogy többé nem kíván férjhez menni, és a kettejük közti társadalmi különbség amúgy is áthidalhatatlan. Főleg mivel őladysége valószínűleg nem is viszonozza Mr. Fowler érzéseit.

– Az özvegyemberek többségéhez hasonlóan – mondta Camilla – Mr. Fowler egyszerűen csak szeretné, ha megint lenne valaki, aki a gondját viselné.

– Az már igaz. – A szakácsnő jelentőségteljes pillantást vetett rá, miközben hátrasimította egy ősz hajtincsét. – Bár Jasper úrfit elnézve egy házasság számos előnnyel kecsegtetne.

Camilla felsóhajtott. Bármilyen házasság sokat lendítene annak a problémának a megoldásán, mihez kezdjen a lassan felcseperedő Jasperrel. De egyszer már kötött házasságot józan megfontolásból, és a fiát leszámítva a döntés nem bizonyult különösképpen szerencsésnek. Ha újból férjhez menne, azt kizárólag szerelemből tenné, és Mr. Fowler iránt semmi ilyesmit nem érzett.

– Őlordsága esetleg említette, hogy számíthatunk-e Mr. Fowler jelenlétére? – kérdezte Mrs. Beasley. – A szakácsnőnek komoly nehézséget okozna, ha váratlanul ilyen nagy adag ételt kellene készítenie. Most is épp minden figyelmét leköti a karácsonyi puding összeállítása, mivel azt szeretné, ha tökéletesen sikerülne.

– Egyáltalán nem okozna különösebb erőfeszítést – replikázott a szakácsnő. – A pudingot már gőzölöm, ami eltart még pár órát. Szóval olyan vacsorát készítek, amilyet csak óhajt.

– Valójában – szakította félbe Camilla – őlordsága csak egy éjszakára marad, és nem szándékozik lejönni a vacsorához. Az ételt a szobájába kérte.

A szakácsnő tátott szájjal bámult rá.

– Még ez is? Nem elég, hogy váratlanul beállít, még az illendőség szabályaira is fittyet hány, és nem vacsorázik együtt az édesanyjával. – Elfintorodott. – Szerintem azt gondolja, hogy az udvarházban az a külföldi jobb ételt tesz a tányérjára, és az a beképzelt Mrs. Perkins jobban ért a dolgokhoz.

„A külföldi” őlordsága francia szakácsa, Mrs. Perkins pedig az udvarház gazdasszonya volt. A két szakács ősellenségek voltak, akárcsak a házvezetőnők. A személyzet valamennyi tagját Mr. Fowler vette fel, amikor a fiatal gróf megörökölte a birtokot, és a régi cselédeknek minden indoklás nélkül felmondott. Lord Devonmont nyilván saját személyzetre vágyott, akik most azzal kérkedtek, hogy a grófnak dolgoznak. És hihetetlenül lojálisak voltak a birtok urához.

Ahogy az özvegy grófnét szolgáló cselédek is hűségesek voltak úrnőjükhöz. Vagyis amióta a grófné és a fia elidegenedett egymástól, a két ház személyzete nem igazán közösködött.

Szerencsétlen Mr. Fowler így a két ellenséges csoport között rekedt.

– Olyan fogást állítok össze őlordságának, hogy a monsieur-t a fülénél fogva hajítja ki – jegyezte meg a szakácsnő harciasan. – A gróf úr könyörögni fog, hogy hadd maradjon még egy hétig, majd meglátja. És ha sikerülne karácsonyig marasztalnunk, a legnagyobb libát készíteném el...

– Bár így volna! – sóhajtott fel Camilla. – Ám félek, ez lehetetlen.

Mrs. Beasley csípőre tette a kezét.

– Akkor kénytelen leszek felküldeni Sallyt a tálcával, pedig pont most nekem is szükségem volna rá.

Camillának ekkor támadt egy ötlete.

– A helyzet az, hogy őlordsága engem kért meg, hogy vigyem fel a vacsoráját. – Miért is ne? Remek ürügy, hogy tisztázhassák a nézeteltérésüket.

– Önt? – kiáltott fel Mrs. Beasley, majd jelentőségteljesen a szakácsnőre pillantott.

– Mi rossz van abban? – kérdezte Camilla tanácstalanul.

A szakácsnő csettintett egyet a nyelvével.

– Kedveském, a gazdának elég rossz híre van.

– Nem ez volna az első alkalom, hogy egy férfiú szemet vet az alkalmazásában álló fehérnépre, már ha érti, mire gondolok. – Mrs. Beasley megfordult, hogy kerítsen egy tálcát. – És ha azt kérte, hogy személyesen ön vigye fel az ételt...

– Biztosíthatom, hogy szó sincs ilyesmiről – jegyezte meg Camilla sietősen, azt kívánva, bár végiggondolta volna, milyen reakciót vált ki a cselédség többi tagjából a kijelentése. A szeme elkerekedett, amikor valami szöget ütött a fejében. – Ugye nem azt akarják mondani, hogy az udvarházban szolgáló nők... Úgy értem, eddig még nem érkezett panasz...

– Dehogy, isten ments! – vágta rá határozottan a szakácsnő.

– Eddig még tényleg nem – mondta Mrs. Beasley a tőle megszokott, gyászos hangnemben. – De rengeteg úriember leli örömét abban, hogy a szolgáival cicázzon, és tekintve, hogy ön milyen fiatal és csinoska...

Camilla felkacagott.

– Nem hinném, hogy emiatt aggódniuk kellene. És egyáltalán nem vagyok olyan fiatal.

És a „csinoska” jelző nők esetében afféle középút volt az átlagos és a szép között. Annyit tesz, épp csak megjárja. Nem mintha zavarta volna, ha efféle jelzővel illetik. Ha minden nő gyönyörű lenne, a szó nem jelentene semmit. És a csinoska egyébként sem olyasmi, ami egy kifinomult gróf igényeit kielégíti. Még ha a férfi nem is akarná eltávolítani az állásából, akkor sem vetne sóvár pillantást egy alacsony, kissé molett özvegyasszonyra, aki ráadásul még szemüveges, vörös hajú és szeplős is. Nem, amikor London-szerte minden szőke istennő a lába előtt hever.

Szóval e tekintetben semmi félnivalója.

{1} Clement Clarke Moore műve. A versből származó részleteket Szabó Zsolt fordításában közöljük. – A szerk.