BORÍTÓSZÖVEG

John Williams utolsó regénye 1973-ban megkapta a Nemzeti Könyvdíjat. Mintha maga a szerző is tudta volna, hogy az Augustus lesz a hattyúdala, papírra vetette benne mindazt, amit a világról, az életről, a művészetről és a politikáról gondolt. Így született meg minden idők egyik legvarázslatosabb történelmi regénye.

Nagybátyja, Julius Caesar brutális meggyilkolása után Octavius, a félénk és tanulni vágyó tizenkilenc éves ifjú hirtelen rádöbben, hogy ő a mérhetetlen római hatalom örököse. Az a sors vár rá, hogy ádáz pártcsatározások, véres háborúk és családi viszályok közepette átalakítsa a birodalmat, és a nyugati világ legnagyobb uralkodójává váljon: Caesar Augustusszá, az első római császárrá.

John Williams levelekből, naplórészletekből és feljegyzésekből álló, gyönyörűen komponált regényét olvasva az az érzésünk, hogy ott sétálunk az ókori Róma utcáin, a Forumon, és izgulunk egy-egy több nézőpontból bemutatott ármány kimenetelén, költőkkel, politikusokkal és széplányokkal járunk lakomákra, ámulattal figyeljük, hogyan befolyásolja a szerelmet, a barátságot, a családi kapcsolatokat a eg.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Williams: Augustus

The New York Review of Books, New York, 2015

Fordította Horváth László

Copyright © 1972 by John Williams

Hungarian translation © 2016 Gy. Horváth László

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Dog and Pony Amsterdam

Borítófotó © Araldo de Luca / Profimedia / Corbis

ISBN 978-963-355-339-8

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nancynek

A SZERZŐ JEGYZETE

Egy híres római történetíró állítólag kijelentette: ha egy mondat jó hangzása múlik rajta, nála bizony Pompeius a pharsalusi csatát is megnyerte volna. Én ekkora szabadságot nem engedélyeztem magamnak, a könyv egyes ténybeli tévedései mégis szándékosak. Több esemény sorrendjét megváltoztattam, ahol a beszámolók hiányosak vagy bizonytalanok, ott hozzájuk toldottam, továbbá identitást kölcsönöztem néhány olyan szereplőnek, akiket a történetírás nem említ. Néha modernizáltam a helyneveket és terminusokat, de korántsem minden esetben, mert a gépies következetességnél többre becsültem a dolgok rezonanciáját. A dokumentumok, amelyekből a regény összeáll, a képzeletem termékei, egy-két kivételtől eltekintve – átalakítottam pár mondatot Cicero levelezéséből, rövid részleteket loptam az Augustus cselekedeteiből, és Livius Róma-történetének egyik elveszett könyvéből is beemeltem egy töredéket, amelyet az idősebb Seneca őrzött meg.

Mindenesetre ha akadnak igazságok ebben a műben, azok nem a történetírás, hanem a szépirodalom igazságai. Minden olvasómnak hálás leszek, ha úgy fogadja, ahogyan szeretném – a képzelet termékeként.

Köszönetet mondok a Rockefeller Alapítványnak a támogatásért, amellyel lehetővé tette, hogy utazgassak és elkezdjem e regény írását; a massachusettsi Northampton Smith College-ának, amiért szabad időt biztosított számomra a folytatásához; valamint a Denveri Egyetemnek, amiért kedvesen, bár némileg megütközve, hozzásegített a befejezéséhez.

PROLÓGUS

Levél: Julius Caesartól Atiának (Kr. e. 45)

Küldd el a fiút Apolloniába.

Azért kezdem ilyen kurtán-furcsán, kedves unokahúgom, hogy mindjárt az elején lefegyverezzelek, és ellenállási próbálkozásod gyarlónak és elkapkodottnak bizonyuljon meggyőző erőmmel szemben.

Fiad jó egészségben hagyta el a carthagói tábort; egy héten belül viszontlátod Rómában. Embereimnek megparancsoltam, hogy kényelmes tempóban utaztassák, így előbb kapod meg levelemet, mint hogy ő odaérne.

Tudom, hogy magadban máris kifogásokat keresel, melyeket kellően súlyosnak vélsz – mert anya vagy, mégpedig a Juliusok nemzetségéből, s így kétszeresen is makacs. Azt is gyanítom, mik lesznek ezek a kifogások, hiszen beszélgettünk mi már ezekről a dolgokról. Felemlíted ingatag egészségi állapotát – habár, mint hamarosan látni fogod, Gaius Octavius jobb egészségben tér vissza hispaniai hadjáratomból, mint ahogyan belevágott. Kétségbe vonod, hogy külföldön megfelelőképpen gondját viselhetnék – habár nem kell sokat töprengened, hogy ráébredj: az apolloniai doktorok jobban tudják majd gyógyítani, mint az illatozó római kuruzslók. Hat legióm állomásozik Macedoniában és környékén, és a katonáknak akkor is egészségesnek kell lenniük, ha a senatorok sorra halnak, mert utóbbiakkal keveset veszít a világ. A macedoniai tengerpart klímája pedig éppen olyan enyhe, mint Rómáé.

Jó anya vagy te, Atia, csak meg vagy verve azzal a kíméletlen erkölcsösséggel és szigorúsággal, amely nemzetségünkben időnként felüti a fejét. Lazítanod kell a gyeplőn, bele kell törődnöd, hogy fiad a valóságban is férfi immár, nem csak a törvény szerint. Majdnem tizennyolc éves, és bizonyára emlékszel a születését kísérő előjelekre – amelyeket, mint tudod, én igen körültekintően felfújtam.

Meg kell értened, milyen fontos az az utasítás, amellyel levelemet kezdtem. Görögtudása gyalázatos, retorikai képessége gyenge; filozófiai ismeretei tűrhetőek, de az irodalomban való jártassága enyhén szólva felszínes. Rómában a tanítók is olyan tunyák és hanyagok, mint a polgárok? Apolloniában Athenodorustól tanul majd filozófiát és ékes görög nyelvet, Apollodorustól irodalmat és retorikát. Már minden szükséges intézkedést megtettem.

Azonkívül az ő korában jobb is, ha távol van Rómától; gazdag, előkelő és igen szép ifjú. Ha a fiúk és lányok rajongása nem is, a hízelgők törleszkedése bizonyosan megrontaná. (Remélem, észrevetted, milyen ügyesen apellálok arra a te vidéki erkölcsösségedre!) Fegyelmezett, spártai légkörben, korunk legműveltebb tudósai közt tölti majd délelőttjeit, tökéletesíti magában a szellem művészetét; délutánonként pedig legióim tisztjei gondoskodnak róla, hogy jártasságot szerezzen ama másik művészetben is, amelyet egyetlen férfi sem nélkülözhet.

Tudod, hogyan érzek a fiú iránt, és mik a terveim vele; amiként szívemben, úgy a törvény szerint is fiam lenne, ha örökbe fogadását nem akadályozta volna meg az a Marcus Antonius, aki arról álmodik, hogy az utódom lesz, és aki nagyjából annyira agyafúrtan forgolódik ellenségeim között, mint ahogyan egy elefánt dübörögne fel-alá a Vesta-szüzek templomában. Gaiusod a jobbomon áll, de ha ott is akar maradni, ha meg akarja örökölni hatalmamat, meg kell ismernie az erősségeimet is. Erre pedig Rómában nincs mód, mert erősségeim legfontosabb részét Macedoniában hagytam – a legiókra utalok ezzel, amelyeket jövő nyáron Gaius és én a parthusok vagy a germánok ellen vezetünk, és amelyekre a Rómában készülő pártütés ellen is szükségünk lehet majd… Erről jut eszembe, hogy van Marcius Philippus, akit férjuradnak titulálsz? Az az alak olyan ostoba, hogy már-már kedvemre való. Kétségkívül hálát érzek iránta, mert ha nem volna annyira elfoglalva azzal, hogy a divatfit játssza Róma-szerte, és amatőr módon intrikáljon ellenem barátjával, Ciceróval, a végén még komolyan venné mostohaapa-szerepét a fiad mellett. Néhai férjednek, bármily alacsony sorból származott is, legalább volt annyi esze, hogy fiat nemzzen, és a Julius névben leljen előmenetelt; mostani férjed azonban összeesküszik ellenem, és tönkretenné azt a nevet, amely az egyetlen java, amiből hasznot húzhatna ezen a világon. Én mégis azt kívánom, bár minden ellenségem ilyen tehetségtelen volna. Kevésbé csodálnám őket, de nagyobb biztonságban lennék.

Megkértem Gaiust, vigye magával Apolloniába két barátját, akik együtt harcoltak velünk Hispaniában, és most elkísérik Rómába – Marcus Vipsanius Agrippát és Quintus Salvidienus Rufust, akiket te is ismersz –, továbbá egy harmadik ifjút, akit nem ismersz, bizonyos Gaius Cilnius Maecenast. Férjed rögtön tudni fogja, hogy utóbbi egy ősi etruszk család sarja, királyi vér; ha semmi más nem is ebben a vállalkozásban, ez biztosan tetszeni fog neki.

Nyilván észrevetted, kedves Atiám, hogy nagybátyád e levél elején úgy tett, mintha választási lehetőséged volna fiad jövőjét illetően. Most Caesar közli veled, hogy nincsen. Egy hónapon belül visszatérek Rómába, mégpedig, mint talán már hírét vetted, élethossziglani dictatorként, mely rendeletet a senatus majd csak eztán fog meghozni. Így módomban lesz kinevezni a lovasság főparancsnokát, aki rangban mindjárt utánam következik. Már meg is tettem; és mint talán sejtheted, a fiadat neveztem ki. Ez befejezett tény, ezen nem lehet változtatni. Ha te vagy a férjed bele akarnátok ártani magatokat, a közharag akkora súllyal zuhanna famíliátokra, amely mellett az én privát bosszúm olyan könnyűnek találtatna, mint egy kisegér.

Remélem, kellemesen telt a nyaratok Puteoliban, és a szezonra hazautaztatok a városba. Bármilyen nyughatatlan vagyok, magam is vágyom már Italiába. Talán ha majd visszatérek, és ügyemet Rómában elintéztem, együtt tölthetünk pár csendes napot Tivoliban. Jöhet a férjed, meg Cicero is, ha akar. Mondjak róluk bármit, valójában nagyon szeretem őket. Mint ahogy téged is, természetesen.

ELSŐ KÖNYV

1

I. Marcus Agrippa emlékiratai:

Töredékek (Kr. e. 13)

…Vele voltam Actiumnál, amikor a kard tüzet csiholt a fémből, és katonák vére árasztotta el a fedélzetet, szennyezte be a kék Ion-tengert, és gerely süvített a levegőben, és égő hajótestek sziszegtek a vizen, és a nap megtelt azoknak a férfiaknak az ordításával, akiknek húsa megsült a páncélban, mert nem tudták ledobni magukról; előtte pedig vele voltam Mutinánál, ahol ugyanaz a Marcus Antonius lerohanta táborunkat, és kardot döftek az üres ágyba, ahol nemrég még Caesar Augustus feküdt, s ahol ő aztán felülkerekedett, és megszerezte az első hatalmat, amely végül nekünk juttatta a világot; és vele voltam Philippinél, ahol olyan betegen utazott, hogy nem tudott felállni sem, a katonái cipelték hordszékben, és ismét majdnem halálát lelte apja gyilkosának kezétől, de addig küzdött, míg a halandó s utóbb megistenült Julius gyilkosai véget nem vetettek életüknek.

Marcus Agrippa vagyok, akit néha Vipsaniusnak is neveznek, a nép tribunusa, a senatus consulja, a Római Birodalom katonája és hadvezére, a most Augustusnak nevezett Gaius Octavius Caesar barátja. Életem ötvenedik esztendejében rovom pergamenre ezeket az emlékeket, hogy majd az utókor is felidézhesse azt az időt, amikor Octavius látta, hogy Róma az érdekcsoportok agyarai közt vérzik, amikor Octavius Caesar levágta a pártoskodó fenevadat és eltávolította majdnem élettelen testét, és amikor Augustus begyógyította Róma sebeit, és ismét erőssé tette, hogy szilárd léptekkel járhassa a világ határait. Ennek a diadalnak tehetségem szerint része voltam magam is; ezt a részt örökítem meg most, hogy az eljövendő korok történetírói megértsék, mit is csodálnak ők Augustusban és Rómában.

Caesar Augustus parancsnoksága alatt több feladatot is elláttam Róma helyreállításában, mely szolgálataimért Róma busásan megjutalmazott. Háromszor voltam consul, egyszer aedilis és tribunus, és kétszer Syria kormányzója; kétszer vettem át a sphynxes pecsétet Augustustól annak súlyos betegsége idején. Lucius Antonius ellen vezettem a győzedelmes római legiókat Perusiánál, aztán az aquitaniusok ellen Galliában, majd a germán törzsek ellen a Rajnánál, mely szolgálataimért a nekem megszavazott római diadalmenetet elutasítottam; és Hispaniában meg Pannoniában is levertem lázongó törzseket és pártoskodókat. Augustus kinevezett haditengerészetünk főparancsnokává, és megmentettük hajóinkat a kalóz Sextus Pompeiustól azáltal, hogy kikötőt építettünk a Nápolyi-öböltől nyugatra, és amely hajók aztán legyőzték és megsemmisítették Pompeiust Mylaenél és Naulochusnál, Sicilia partvidékén; ezért a hadműveletért a senatus a tengerészeti koronával tüntetett ki. Actiumnál levertük az áruló Marcus Antoniust, és új életre keltettük Róma testét.

Rómának az egyiptomi ármánytól való megszabadulása tiszteletére az újabban Pantheonnak nevezett templomot és más középületeket építtettem. Mint Augustus és a senatus kegyelméből a város főadminisztrátora, megjavíttattam a régi vízvezetékeket, és újabbakat helyeztem rendszerbe, hogy Róma polgárai és lakosai ne szűkölködjenek vízben, és mentesek legyenek a betegségektől; és amikor Rómában beköszöntött a béke, részt vettem a világ felmérésében és feltérképezésében, amely munkálatok Julius Caesar dictatorsága alatt kezdődtek, és amelyeket fogadott fia teljesített be.

E dolgokról hosszasabban is írok még, amint ezekkel az emlékiratokkal előrehaladok. Most azonban arról az időről kell beszélnem, amikor mindezen események elkezdődtek, abban az esztendőben, amikor Julius Caesar diadalmasan megtért Hispaniából, amely hadjáratában Gaius Octaviusszal és Salvidienus Rufusszal együtt magam is részt vettem.

Mert vele voltam Apolloniában akkor is, amikor Caesar halálának híre jött…

II. Levél: Gaius Cilnius Maecenastól Titus Liviusnak

(Kr. e. 13)

Bocsáss meg, kedves Livius, amiért ilyen sokáig halogattam a választ. A szokásos panaszok: a visszavonulás egyáltalán nem javított egészségi állapotomon. A doktorok bölcsen rázogatják a fejüket, rejtélyesen sutyorognak, és zsebre vágják a tiszteletdíjat. Semmi sem segít – sem az undorító löttyök, amelyeket megitatnak velem, sem az önmegtartóztatás mindazon örömöktől, amelyeket (mint tudod) régen annyira élveztem. A köszvény miatt az utóbbi napokban már tollat sem bírtam a kezembe fogni, noha jól tudom, milyen szorgosan végzed munkádat, s mekkora szükséged van a segítségemre abban a dologban, amelyről írtál nekem. Ráadásul egyéb kórságaim mellett az elmúlt hetekben még álmatlanság is kínzott, így fáradtsággal, tunyasággal teltek napjaim. Barátaim azonban nem hagynak el, az élet marad; hálásnak kell lennem ezekért is.

Császárunkkal való barátságom korai szakaszáról kérdezel. Elárulom, csak három nappal ezelőtt is volt kedves fölkeresni hajlékomat, érdeklődött betegségem felől, és én célirányosnak tartottam tájékoztatni őt kérésedről. Elmosolyodott, és megkérdezte, helyénvalónak érzem-e, hogy egy ilyen magadfajta megátalkodott köztársaságpártinak a segítségére legyek; azután beszélgetni kezdtünk a régi időkről, ahogyan az már az öregkor közeledtét érző férfiaknál szokás. Némely dolgokra – apróságokra – még nálam is élénkebben emlékszik, pedig az én hivatásom az, hogy semmit el ne feledjek. Végül megkérdeztem, nem inkább az ő beszámolóját kellene-e elküldeni neked azokról a napokról. Egy pillanatig a semmibe meredt, majd ismét elmosolyodott, és így szólt:

– Nem… a császárok emlékezete valószínűleg még a költőknél és a történetíróknál is jobban hajlik a hazugságra.

Kérte, hogy tolmácsoljam szívélyes üdvözletét, és engedélyezte, hogy a tőlem telhető legnagyobb nyíltsággal informáljalak mindenről.

De hogyan is beszélhetnék neked szabadon azokról az időkről? Fiatalok voltunk, s noha Gaius Octavius, ahogy akkoriban nevezték, tudta, hogy a sors kegyeltje, hogy Julius Caesar örökbe akarja fogadni, sem ő, sem én, sem Marcus Agrippa vagy Salvidienus Rufus, a barátai, nem képzeltük volna, hová vezethet mindez. Nekem nem adatik meg a történetíró szabadsága, barátom; te beszámolhatsz a férfiak és a hadak mozgásáról, nyomon követheted az állami intrikák bonyolult szövevényét, mérlegre vethetsz győzelmet és vereséget, tudósíthatsz születésről és halálról – és feladatod bölcs egyszerűségében mégis szabad leszel annak a fajta tudásnak borzalmas terhétől, amelyet megnevezni nem tudnék, de amely egyre inkább nyomaszt, ahogy időm lejár. Tudom, mit vársz tőlem; kétségkívül türelmetlenkedsz is, amiért csak húzom az időt, és nem ismertetlek meg azokkal a tényekkel, amelyekre szükséged van. De ne feledd, az államnak tett megannyi szolgálatom ellenére is én költő vagyok, s ily módon képtelen ripsz-ropsz a tárgyra térni.

Talán meglep, de mindaddig nem ismertem Octaviust, míg nem találkoztam vele Brindisiben, ahová azért küldtek le, hogy csatlakozzam hozzá és barátai kis csoportjához Apolloniába menet. Hogy miképp csöppentem közéjük, máig sem tudom pontosan; bizonyára Julius Caesar közbenjárásának köszönhettem. Apám, Lucius egyszer valamilyen szolgálatot tett Juliusnak; pár éve aztán meglátogatott bennünket arezzói villánkban. Valami vitába bonyolódtam vele (úgy rémlik, azt taglaltam, mennyivel jobb verselő Callimachus Catullusnál); arrogáns voltam, goromba és (mint hittem) szellemes. Nagyon fiatal voltam még. Oķ  mindenesetre jót derült rajtam, és hosszasan elbeszélgettünk. Két évvel később pedig megparancsolta apámnak, hogy küldjön engem Apolloniába, unokaöccsét elkísérendő.

Barátom, meg kell vallanom (bár ezt talán nem használod majd fel), első találkozásunk alkalmával Octavius egyáltalán nem tett rám mély benyomást. Éppen leértem Arezzóból Brindisibe, s a tíznapi járás kimerített, mocskos voltam az út porától, ebből következőleg ingerlékeny. A mólónál bukkantam rájuk, ahol fedélzetre kellett szállnunk. Agrippa és Salvidienus egymással társalgott, Octavius valamivel arrébb állt, s a közelben horgonyzó kis hajót nézte. Semmi módon nem jelezték, hogy észrevettek volna. Ezért aztán, gondolom, jó hangosan, így szóltam:

– Maecenas vagyok, itt kellett találkoznom veletek. Melyiktek melyik?

Agrippa és Salvidienus mosolyogva bemutatkozott; Octavius nem fordult meg, s mivel arroganciát és dölyföt olvastam ki a hátából, azt mondtam:

– Akkor te lehetsz az a másik, akit Octaviusnak neveznek.

Ekkor megfordult, és én rádöbbentem, milyen ostoba voltam; mert szinte kétségbeejtő félénkség tükröződött az arcán. Azt mondta:

– Igen, én vagyok Gaius Octavius. Nagybátyám már sokat mesélt rólad.

És végre elmosolyodott, kinyújtotta a kezét, fölemelte tekintetét, és első ízben rám nézett.

Mint tudod, sok mindent írtak már erről a szempárról, leginkább rossz metrumban és még rosszabb prózában; azt hiszem, mostanára elege lett ezekből a metaforákból, bár régen talán hízelegtek neki. De tény, már akkor is páratlanul tiszta volt, átható és éles – inkább szürke, mint kék, talán, noha az ember inkább fényre gondolt, nem színre… Na tessék! Én is rákezdtem; túl sok verset olvastam a barátaimtól.

Lehet, hogy hátrahőköltem, nem tudom. Mindenesetre zavarba jöttem, ezért elfordítottam a tekintetemet, és pillantásom a hajóra esett, amelyet Octavius nézett.

– Ez a dereglye fog átvinni bennünket? – kérdeztem.

Máris vidámabbnak éreztem magam. Kis kereskedőhajó volt, alig tizenöt méter hosszú, orrában korhadtak a deszkák, vitorlái folt hátán folt. Bűz szállt fel belőle.

Agrippa válaszolt.

– Azt mondják, pillanatnyilag csak ez áll rendelkezésre.

Halványan rám mosolygott; úgy képzelem, piperkőcnek vélt, mert toga volt rajtam, és több gyűrű is, ők meg csak tunicát viseltek, díszt semmit.

– Kibírhatatlan lesz ez a szag – mondtam.

Octavius szólalt meg komolyan.

– Azt hiszem, sózott halért megy Apolloniába.

Egy pillanatig hallgattam, aztán elnevettem magam, és akkor mindnyájan nevettünk, és máris barátok voltunk.

Lehet, hogy fiatalon bölcsebbek vagyunk, bár a filozófusok ezt vitatnák. De esküszöm neked, attól a pillanattól fogva tényleg barátok voltunk; és a bolondos nevetésnek az a pillanata kötelék lett, erősebb mindennél, ami utóbb közénk állhatott – győzelmeknél és vereségeknél, hűségnél és árulásnál, bánatnál és örömnél. De az ifjúság napjai elenyésznek, és lényünk egy része is velük enyészik, nem tér vissza.

Hát így keltünk át Apolloniába, egy irgalmatlanul bűzlő halszállítóval, amely a legkisebb hullámra is felnyögött, és olyan veszélyesen megdőlt, hogy kapaszkodnunk kellett, különben végigszánkázunk a fedélzeten; vitt bennünket a sorsunk felé, amit akkor még elképzelni sem tudtunk…

Kétnapos megszakítás után folytatom levelem; nem terhellek a kórságok leírásával, amelyek erre a megszakításra kényszerítettek; túlságosan lehangoló.

Közben felfedeztem, hogy nemigen látlak el olyasmivel, amit felhasználhatnál, ezért átnézettem a titkárommal némely iratokat, hátha talál valamit, ami segíthetne munkádban. Talán emlékszel még, úgy tíz évvel ezelőtt beszédet mondtam barátunk, Marcus Agrippa Venus és Mars-templomának, népszerű nevén a Pantheonnak felszentelésénél. Első és elvetélt ötletem az volt, hogy cifra szónoklatot vágok ki, majdhogynem költeményt, ha szabad így fogalmaznom, amely hóbortos párhuzamokat von majd Róma állapota között, amilyennek fiatalon ismertük, meg azon állapota között, amelyet most e templom jelképezett. A lényeg, hogy eme képzelt oráció mindenféle problémákat vetett fel, megoldásukhoz pedig jegyzeteket készítettem arról a régi időről; ezekből merítek most, hogy segítségedre lehessek világunk történetének felrajzolásában.

Idézz hát magad elé négy ifjút (idegenek számomra ma már), akik nem ismerik a jövendőt és önmagukat, nem ismerik még a világot sem, amelyben élniük adatik. Az egyik (Marcus Agrippa) magas és súlyos izomzatú, az arca szinte parasztos – erős orrú, nagy csontú, bőre mintha frissen volna kikészítve; száraz, barnás haj, ritkás, vörös legénytoll: tizenkilenc éves. Nehéz léptekkel jár, mint egy tulok, de azért van benne valami furcsa kecsesség. Egyszerűen beszél, lassan, komótosan, nem mutatja ki érzéseit. Ha a szakállkezdeményét nem tekintjük, senki sem hinné, hogy ilyen fiatal.

A másik (Salvidienus Rufus) éppoly vékony és agilis, mint amilyen nehézkes és tagbaszakadt Agrippa. Arca sovány, bőre hamvas, szeme sötét; mindig kész a nevetésre, feloldva a komolyságot, amit mi, többiek színlelünk. Mindnyájunknál idősebb, de úgy szeretjük, mint kisöcsénket.

És a harmadik (én volnék csakugyan?) – őt még homályosabban látom, mint a többieket. Senki sem ismerheti önmagát, nem tudhatja, hogyan fest mások szemében; de azt hiszem, egy kissé bohócnak néztek azon a napon, és talán még jó ideig. Valóban szertelen lehettem akkoriban; úgy képzeltem, egy költő tegyen ki magáért. Cicomásan öltözködtem, modorom mesterkélt volt, és külön azért hoztam magammal egy szolgát Arezzóból, hogy a hajamat gondozza – barátaim addig szekíroztak s oly kíméletlenül, míg vissza nem küldtem Italiába.

És végül ő, az akkori Gaius Octavius. Hogyan számoljak be róla neked? Az igazságot nem ismerem; csak emlékeimet. Elmondhatom újra, hogy kölyöknek tetszett, bár magam is alig két évvel voltam idősebb nála. Ismered mostani külsejét; nem sokat változott. Most azonban a világ császára ő, túl kell hát tekintenem rajta, hogy úgy lássam, amilyen akkor volt; és esküszöm neked, még én sem, akinek szolgálata abban állt, hogy barátai és ellenségei szívét kifürkéssze, még én sem sejtettem, mi lesz majd belőle. Kellemes ifjoncnak véltem, nem többnek, olyan arccal, amely túl finom a sorscsapások fogadásához, olyan modorral, amely túl bátortalan, hogy célt érjen, és olyan hanggal, amely túl szelíd a kíméletlen szavak kimondásához, amiket a férfiak vezérének ki kell mondania. Azt gondoltam, úri tudóssá nő majd, vagy literátorrá; még abban sem hittem, hogy lesz elegendő energiája a senatorrá váláshoz, amire pedig neve és vagyona feljogosítja.

Hát ők szálltak partra aznap, kora ősszel, Julius Caesar ötödik consulságának évében Apolloniánál, Macedonia adriai partján. Halászhajók ringtak a kikötőben, emberek integettek; hálókat teregettek a sziklákra száradni; fakalyibák szegélyezték az utat a város felé, amely a magaslaton állt, előtte síkság, amely szétterjedt, majd felszökött a hegyek közé.

A délelőttöket tanulással töltöttük. Pirkadat előtt keltünk, az első előadást lámpavilágnál hallgattuk; egyszerű reggelinket akkor költöttük el, amikor a nap a keleti hegyek fölé emelkedett; mindenről görögül csevegtünk (félek, kihalóban már e szokás), felmondtuk a Homerus-részleteket, amelyeket előző este magoltunk be, elemeztük őket, végül pedig rövid szónoklatokat tartottunk azon szempontok alapján, amelyeket Apollodorus tűzött elénk (aki már akkor is öreg volt, de jó kedélyű, és végtelenül bölcs).

Délutánonként elhajtottak velünk a városon kívülre, a táborba, ahol Julius Caesar legiói gyakorlatoztak; a nap második felének jó részében mi is részt vettünk a kiképzésben. Meg kell mondanom, itt már sejteni kezdtem, hogy talán mégis tévedtem Octavius képességeit illetően. Mint tudod, mindig is ingatag volt az egészsége, bár talán csak a törékenysége volt feltűnőbb, mint az enyém, akit a sors azzal vert meg, kedves Liviusom, hogy leggyarlóbb állapotomban is a kicsattanó egészség szobrának látszom. Én ott, akkor nemigen vettem részt az egzecírozásban és fel-alá vonulgatásban; Octavius azonban mindig, és nagybátyjához hasonlóan ő is inkább a centuriókkal, mintsem a legiók magasabb parancsnokaival múlatta az időt. Egyszer, emlékszem, hadgyakorlat közben megbotlott a lova, és ő lerepült róla. Agrippa és Salvidienus a közelben álltak, és Salvidienus máris rohant volna, hogy felsegítse; ám Agrippa karon ragadta, nem eresztette. Octavius pár pillanat múlva feltápászkodott, és merev tartással friss lóért kiáltott. Hoztak neki, ő nyeregbe szállt, és végigvágtázta a délutánt, kivette a részét a gyakorlat második feléből is. Este a sátrunkban hallottuk, hogy nehezen szedi a levegőt, ezért elhívtuk hozzá a legio doktorát. Két bordája megrepedt. Szorosan befásliztatta mellkasát a doktorral, és másnap délelőtt velünk együtt tanult, délután pedig végigcsinált egy erőltetett menetet.

Hát ilyennek ismertem meg azokban az első napokban és hetekben Augustust, aki most a római világ ura. Talán sikerül összehoznod mindebből néhány mondatot bámulatos történeti munkádhoz, amelyet már volt szerencsém megcsodálni. De annyi minden van, ami nem kerülhet be a könyvekbe – olyan veszteség ez, amely egyre jobban bánt mostanában.

III. Levél: Julius Caesartól Gaius Octaviusnak

Apolloniában, Rómából (Kr. e. 44)

Ma reggel, kedves Octaviusom, eszembe jutott az a tavalyi téli nap Hispaniában, midőn éppen akkor érkeztél meg hozzám, amikor Munda erődjét ostromoltuk, ahová Gnaeus Pompeius vette be magát legióival. Elcsüggedtünk, belefáradtunk a harcba, élelmünk kifogyott, és olyan ellenséget ostromoltunk, amely kedvére pihenhetett és táplálkozhatott, míg mi úgy tettünk, mintha éppen kiéheztetnénk. A biztosnak látszó vereség fölötti mérgemben megparancsoltam, hogy térj vissza Rómába, ahonnan, úgy tetszett nekem akkor, oly kipihenten és kényelemben jöttél. Azt mondtam, nincs időm egy olyan kölyökre, aki háborúsdit akar játszani, aki a halállal akar cicázni. Csakis magamra haragudtam, és te ezt már akkor is bizonyára tudtad, mert nem szóltál semmit, csak néztél rám, mérhetetlen nyugalommal. Akkor egy kicsit lecsillapodtam, és szívből szóltam hozzád (ahogy azóta is mindig). Elmondtam, hogy ennek a hispaniai hadjáratnak Pompeius ellen egyszer s mindenkorra el kellene döntenie azt a polgárháborút és pártoskodást, amely ilyen vagy olyan formában ifjúkorom óta sújtja a köztársaságot; s hogy amit győzelemnek véltem, most szinte biztosan vereségbe fordul majd.

– Ez esetben – mondtad te – nem a győzelemért, hanem az életünkért fogunk küzdeni.

És akkor mintha nagy súly gördült volna le a vállamról, újra fiatalnak éreztem magam, mert eszembe jutott, hogy én is ezt mondtam magamnak több mint harminc esztendeje, amikor Sulla hat katonája meglepett egy hegyoldalon, és át kellett vágnom magam köztük a parancsnokukhoz, akit aztán megvesztegettem, hogy élve vigyen vissza Rómába. Akkor ébredtem rá, hogy azzá válhatok, akivé váltam.

Ezt a régi időt felidézve és ott látva téged magam előtt, olyannak láttam magamat, amilyen fiatalon voltam; és kölcsönvettem valamennyit az ifjúságodból, és kölcsönadtam neked valamennyit a koromból, és elfogott bennünket a szilaj öröm, hogy hatalmunk van mindafölött, ami következhet; és feltornyoztuk elesett bajtársaink tetemeit, és mögöttük nyomultunk előre, hogy pajzsainkat ne húzzák le az ellenség által ránk hajított gerelyek, és egészen a falig nyomulva bevettük Cordova erődjét ott a mundai síkon.

És az is eszembe jutott ma reggel, ahogy végigkergettük Gnaeus Pompeiust Hispanián, tele gyomorral és kimerült izmokkal ültünk esténként a tábortüzek körül, és olyan katonák módjára beszélgettünk, akik biztosak a győzelemben. Mennyire egymásba tud olvadni fájdalom és kín és öröm, még a rút holtak is szépek, még a halálfélelem, a vereségtől való félelem is csak lépés egy játszmában! És most itt, Rómában alig várom a nyarat, hogy megindulhassunk a parthusok és a germánok ellen, hogy az utolsó, fontos határokat is biztosítsuk… Talán még jobban meg fogod érteni nosztalgiámat múlt és jövendő hadjáratok iránt, ha mesélek egy kicsit erről a reggelről, amely ezeket az emlékeket fölébresztette bennem.

Ma reggel hétkor az Idióta (vagyis Marcus Aemilius Lepidus, akit, mint bizonyára derülve fogod hallani, kénytelen voltam névleg veled egy rangra emelni parancsnokságom alatt), szóval az Idióta várakozott küszöbömön, Marcus Antonius elleni panaszával. Állítólag Antonius egyik kincstárnoka olyanoktól szedett be adót, akiktől valami ősi törvény értelmében, amelyet Lepidus kibírhatatlanul terjengősen fejtegetett, Lepidus saját kincstárnokának kellett volna beszednie. Aztán egy újabb órán át, azt hívén, hogy a célozgatásokkal teli szószátyárság éleselméjűséget sejtet, azt taglalta, hogy Antonius túlságosan is becsvágyó – ami engem éppen annyira lepett meg, mint ha azt hallottam volna, hogy a Vesta-szüzek makulátlanok. Köszönetet mondtam neki, közhelyeket váltottunk a hűség természetéről, és végre elment, hogy (ezt biztosra veszem) jelentse Antoniusnak: úgy látja, én még a legközelebbi barátaim iránt is túlzott gyanakvással viseltetem. Nyolckor pedig három senator jött be hozzám, egymás után, és mindegyik azzal vádolta a másikat, hogy ugyanakkora vesztegetési összeget fogadott el; nyomban megértettem, hogy mindhárman bűnösök, hogy nem tudták teljesíteni a szolgálatot, aminek fejében megvesztegették őket, s hogy a vesztegető botrányt akar csapni, vagyis a népgyűlés elé viszi az ügyet – márpedig ezt a tárgyalást mindenképpen el akarják kerülni, mert a száműzetésükhöz vezethetne, ha nem tudnának elegendő esküdtet lefizetni. Mivel úgy véltem, képesek lennének igazságszolgáltatást vásárolni maguknak, megháromszoroztam az állítólagos vesztegetési összeget, és mindhármukat ennyire bírságoltam, megfogadva továbbá, hogy a vesztegetővel ugyanígy járok el. Elégedettek voltak, így nincs miért félnem tőlük; én tudom, hogy korruptak, ők pedig azt hiszik, én is az vagyok… Hát így telt a délelőttöm.

Mióta éljük ezt a nagy római hazugságot? Amióta csak emlékszem, kétségtelenül, de lehet, hogy annál is sokkal hosszabb ideje. És milyen forrásból szívja az energiát, hogy erősebbre nőtt az igazságnál is? Öldöklést, lopást, fosztogatást láttunk, a köztársaság nevében – és azt mondtuk, szükséges ára ez a szabadságnak. Cicero mélységesen megveti a vagyonnak hódoló, züllött római erkölcsöt – és, maga is többszörös milliomos lévén, rabszolgák százaival utazgat egyik villájából a másikba. Egy consul békéről és nyugalomról papol – és hadsereget gyűjt, hogy lemészárolja kollégáját, aki az útjában áll. A senatus a szabadságról papol – és olyan hatalommal ruház fel engem, amelyet nem kívánok, de Róma érdekében el kell fogadnom, és élnem kell vele. Hát sehol egy válasz erre a nagy hazugságra?

Meghódítottam a világot, de egyetlen része sincs biztonságban; felkínáltam a népnek a szabadságot, de úgy menekül előle, mint valami ragályos kór elől; megvetem azokat, akikben bízhatom, és azokat szeretem leginkább, akik a leghamarabb árulnának el. És nem tudom, merre tartunk, noha egy népet vezetek végzete felé.

Hát ilyen kétségek gyötrik, kedves unokaöcsém, kit legszívesebben fiamnak neveznék, azt az embert, akiből királyt akarnak csinálni. Irigyellek Apolloniában töltött teledért; örömmel hallom, milyen szépen haladsz tanulmányaidban; és módfelett kedvemre való, hogy jól megférsz legióim tisztjeivel. De hiányzanak esti beszélgetéseink. Azzal a gondolattal vigasztalódom, hogy nyáron, a keleti hadjáratunk alatt majd folytatjuk. Országokon söprünk végig, a földjeikből lakmározunk, és megöljük, akit meg kell ölnünk. Csak ez a férfinak való élet. És jöjjön, aminek jönnie kell.

IV. Quintus Salvidienus Rufus: Naplójegyzetek,

Apolloniában (Kr. e. 44. március)

Délután. Fényes, forró napsütés; tíz-tizenkét tiszttel nézzük egy dombtetőről az odalenn gyakorlatozó lovasságot. Porfelhő száll a vágtázó-forduló paripák nyomán, kiáltozás, nevetés, szentségelés ér el hozzánk a távolból, a patadobajon át. Maecenast kivéve mindnyájan a gyakorlótérről jöttünk fel ide pihenni. Levetettem a páncélt, azon nyugtatom a fejemet; Maecenas, makulátlan tunicában, jól fésülten, egy kis fa törzsének dönti a hátát; Agrippa mellette áll, csorog róla a verejték, lába mint a kőoszlop; Octavius őmellette, vékony teste remeg az iménti erőfeszítéstől – az ember nem is veszi észre, milyen sovány, míg egy Agrippa közelében nem látja –, arca sápadt, haja izzadságtól sötéten tapad homlokára; Octavius mosolyog, lemutat valamire alattunk; Agrippa bólogat. Jó a közérzetünk: már egy hete nem esik, az idő enyhülni látszik, elégedettek vagyunk saját és katonáink szakértelmével.

Gyorsan írom e szavakat, majd meglátom, mit használhatok fel belőlük a végső formába öntésnél. Mindent meg kell örökítenem.

Alattunk pihennek a lovasok, a lovak ide-oda bóklásznak; Octavius mellém ül, és játékosan lelök páncélomról; nevetünk a semmin, élvezzük a pillanatot. Agrippa ránk mosolyog, és kinyújtóztatja roppant karját; vértszíjai nyikorognak a csendben.

Maecenas hangja hallatszik mögülünk – éles, vékony, kicsit affektált, szinte nőies.

– Fiúk, akik katonásdit játszanak – mondja. – Milyen rettentően unalmas.

Agrippa – a hangja mély, lassú, ráérős, súlya sok mindent rejt:

– Ha legalább egyszer képes volnál fölemelni azt a kövér seggedet onnan, ahová leteszed, rájöhetnél, hogy más örömök is vannak az életben azokon az élvezeteken kívül, amelyekben kéjelegsz.

Octavius:

– Talán rátukmálhatnánk a parthusokra mint hadvezért. Nem lenne gondunk a nyáron.

Maecenas gondterhelten sóhajt, fölkel, és odajön, ahol fekszünk. Nehéz testéhez képest meglepően fürge a járása. Így szól:

– Míg a ti közönséges parádézásotokat néztem, egy készülő költeményt forgattam elmémben az aktív, illetve szemlélődő életmódról. Hogy mennyire bölcs az egyik, jól tudom, most a másik ostoba voltát is módom volt megfigyelni.

Octavius, zordonan:

– Nagybátyám egyszer azt mondta, olvassam, szeressem, használjam a költőket – de soha ne bízzam bennük.

– Nagybátyád – mondja Maecenas – bölcs ember.

Folytatódik az ugratás. Aztán elcsendesülünk. Lenn a gyakorlótér szinte kiürült, a lovakat elvezették a tér szélén levő istállókba. A gyakorlótér alatt, a város felől egy lovas vágtat. Mélán nézzük. A térhez ér, de nem áll meg, átnyargal rajta, dülöngél a nyeregben. Éppen mondanék valamit, de Octavius megdermed. Van valami az arcában. Már látjuk is a ló szájából repülő tajtékot. Octavius megszólal:

– Ismerem ezt az embert. Anyámnál szolgál.

Már majdnem odaért hozzánk, a ló lassít, az ember lecsusszan a nyeregből, megbotlik, felénk tántorog, valamit tart a kezében. Néhány katona is felfigyel rá a közelben, kardjukat félig kivonva rohannak, aztán rájönnek, hogy az ember teljesen kimerült, már csak az akaraterő hajtja előre. Octavius felé nyújt valamit, hörögve:

– Ezt… ezt…

Egy levél. Octavius átveszi, fogja, másodpercekig nem mozdul. A küldönc elterül, majd felül, és a térdei közé hajtja a fejét. Csak rekedt zihálását halljuk. Ránézek a lóra, és szórakozottan azt gondolom, reggelre kiadja a páráját. Octavius még mindig nem mozdul. Senki sem mozdul. Lassan széttekeri a levelet, olvassa, arca kifejezéstelen. Még mindig nem szólal meg. Nagy sokára fölemeli a fejét, és felénk fordul. Arca akár a fehér márvány. Kezembe teszi a levelet; nem nézek rá. Lapos, színtelen hangon mondja:

– A nagybátyám halott.

Nem fogjuk fel a szavait, maflán bámulunk rá. Arckifejezése nem változik, de újra megszólal, és a hang, ami kijön a torkán, reszelős, hangos, tele értetlen fájdalommal, mint egy tulok bőgése, amelynek éppen most vágták el a torkát az áldozati szertartáson:

– Julius Caesar halott.

– Nem – mondja Agrippa. – Nem.

Maecenas arca megfeszül, úgy néz Octaviusra, mint egy sólyom.

Az én kezem annyira remeg, hogy nem tudom olvasni az írást. Erőt veszek magamon. Fura a hangom. Fennhangon olvasom: „Március idusán ellenségei meggyilkolták Julius Caesart a senatusban. Részletek nem ismeretesek. Az emberek összevissza rohangálnak az utcákon. Senki sem tudja, mi fog történni. Lehet, hogy rád is veszély leselkedik. Többet nem írhatok. Anyád könyörögve kér, vigyázz magadra.” Kapkodva írták a levelet, a papír tintafoltos, a betűk formátlanok.

Körbepillantok, nem tudom, mit érzek. Ürességet? A tisztek körülöttünk állnak, belenézek az egyik szemébe, arca meggyűrődik, zokogást hallok; és eszembe jut, hogy ezek Caesar legértékesebb legiói, s hogy a veteránok apjuknak tekintették őt.

Hosszú idő elteltével Octavius megmozdul, odamegy a küldönchöz, aki a földön ül, arca bamba a kimerültségtől. Octavius letérdel melléje, a hangja szelíd.

– Tudsz még valamit, ami nincs benne a levélben?

– Nem, uram – mondja a küldönc, és állna fel, de Octavius a vállára teszi a kezét, pihenj csak, mondja, azután feláll, és az egyik tiszthez fordul.

– Gondoskodj róla, hogy lássák el ezt az embert, és kapjon kényelmes szállást. – Majd hármunkhoz szól, akik szorosan körülvesszük. – Később beszélünk. Át kell gondolnom, mit jelent ez.

Felém nyújtja a kezét, megértem, hogy a levelet kéri. Átadom, elfordul tőlünk. A tisztek köre szétnyílik, és ő leballag a dombról. Sokáig nézzük a vékony, fiús alakot, amint keresztülmegy az elhagyatott gyakorlótéren, lassan jár, hol erre, hol arra tér ki, mint aki utat keres.

Később. Általános megdöbbenés a táborban, amint Caesar halálának híre elterjed. Olyan vad pletykák keringenek, hogy senki sem hisz bennük. Viták kezdődnek, halnak el, itt-ott ökölre mennek, de hamar szétválasztják őket. Néhány régi hivatásos, akiknek azzal telt az élete, hogy legióról legióra harcoltak, néha azok ellen, akik most bajtársaik, megvetően nézi a hűhót, majd dolgára megy. Octavius még mindig nem tért vissza magányos virrasztásából a gyakorlótéren. Sötétedik.

Éjjel. Lugdunius, a legio parancsnoka őrséget állított a sátraink köré; senki sem tudja, miféle ellenségeink lehetnek vagy hogy mi történhet. Octavius sátrában vagyunk mind a négyen, priccseken ülünk, vagy fekszünk a padló közepén pislákoló lámpások körül. Octavius néha feláll, és átül egy tábori székre, távolabb a fénytől, az arca homályban. Sokan kijöttek Apolloniából a hírek után tudakozódni, tanácsokat osztogatni, segítséget kínálni. Lugdunius rendelkezésünkre bocsátja a legiót, ha kívánjuk. Most Octavius azt kérte, ne zavarjanak bennünket, és azokról beszél, akik felkeresték.

– Még nálunk is kevesebbet tudnak, csak a saját sorsuk érdekli őket. Tegnap – elhallgat, a sötétségbe mered –, tegnap még úgy tűnt, a barátaim. Ma már lehet, hogy nem bízhatok bennük. – Megint elhallgat, közelebb jön, a vállamra ejti a kezét. – Csak hármótokkal beszélek ezekről a dolgokról, akik igaz barátaim vagytok.

Megszólal Maecenas, hangja elmélyül, nem az a nőies sipítás, amit néha felvesz.

– Még bennünk se bízzál, akik szeretünk. Ettől a pillanattól csak annyi bizalmat vess belénk, amennyit muszáj.

Octavius elperdül, háttal áll a fénynek, elcsukló hangon mondja:

– Tudom. Ezt is tudom.

Arról beszélünk, hogy mitévők legyünk.

Agrippa azt mondja, ne tegyünk semmit, mert nem tudunk semmit, aminek alapján észszerűen cselekedhetnénk. A lámpások bizonytalan fényében öregember is lehetne, olyan a hangja, a megfontoltsága.

– Itt biztonságban vagyunk, egyelőre legalábbis, ez a legio hű marad hozzánk – Lugdunius a szavát adta. Azt sem tudhatjuk, nem általános felkelésről van-e szó, s nem küldtek-e máris hadakat az elfogásunkra, ahogyan Sulla küldött csapatokat Marius utódaira – köztük magára Julius Caesarra. Nem biztos, hogy akkora szerencsénk lenne, mint akkor neki volt. Mögöttünk Macedonia hegyei, oda nem követnének bennünket ez ellen a legio ellen. Így legalább lesz időnk további híreket szerezni, addig pedig se így, se úgy nem rontunk a helyzetünkön. Várakoznunk kell, a pillanat biztonságában.

Octavius, halkan:

– Nagybátyám egyszer azt mondta, a túlzott óvatosság éppúgy halálba vezethet, mint a kapkodás.

Hirtelen azon veszem észre magam, hogy talpra ugrottam, valami erő hatalmasodik el rajtam, nem ismerek rá a hangomra.

– Én Caesarnak nevezlek, mert tudom, hogy fiává fogadott volna.

Octavius rám néz. Azt hiszem, ez eddig nem fordult meg a fejében.

– Ez még korai – mondja lassan –, de nem fogom elfelejteni, hogy Salvidienus volt az, aki először nevezett így.

Folytatom:

– És ha fiává fogadott volna, azt szeretné, hogy úgy cselekedj, ahogyan ő cselekedne. Agrippa szerint egy legio hűséges hozzánk itt, és a másik öt macedoniai is úgy felelne, mint Lugdunius, ha mielőbb az esküjüket kérnénk. Mert ha mi nem tudjuk, mi következik, ők még kevésbé tudják. Én azt mondom, induljunk meg Róma ellen a rendelkezésünkre álló legiókkal, és ragadjuk magunkhoz az ottani hatalmat.

Octavius:

– És azután? Nem tudjuk, milyen hatalom az, nem tudjuk, ki szállna szembe velünk. Még azt sem tudjuk, ki gyilkolta meg őt.

Én:

– Olyan hatalom lesz, amilyenné formáljuk. Hogy ki szállna szembe velünk, azt nem tudhatjuk. De ha Antonius legiói is csatlakoznak hozzánk, akkor…

Octavius, lassan:

– Azt sem tudjuk, ki gyilkolta meg őt. Nem tudjuk, kik az ellenségei, ezért azt sem tudjuk, kik a mi ellenségeink.

Maecenas sóhajt, felkel, a fejét rázza.

– Beszéltünk a cselekvésről, arról, hogy mit tegyünk, de nem beszéltünk a célról, amelynek elérése érdekében cselekednénk. – Octaviusra néz. – Barátom, mit akarsz véghezvinni, cselekedjünk bárhogyan is?

Octavius egy pillanatig néma. Aztán sorra, merőn ránk néz.

– Esküszöm nektek, és esküszöm az isteneknek, ha a sorsom az, hogy életben maradjak, bosszút állok nagybátyám gyilkosain, bárkik legyenek.

Maecenas, bólogatva:

– Akkor az elsődleges célunk az, hogy mindent megtegyünk azért, hogy esküdet megtarthasd. Életben kell maradnunk. E végből óvatosan kell eljárnunk – de cselekednünk kell. – Fel-alá rója a helyiséget, úgy beszél hozzánk, mintha iskolások lennénk. – Agrippa barátunk azt tanácsolja, maradjunk itt, biztonságban, míg ki nem derítjük, merre kell indulnunk. De ha itt maradunk, tudatlanságban maradunk. Hírek jönnek majd Rómából, de az csak tényekkel elegy pletyka lesz, meg önérdekkel elegy tényegyveleg, míg végül az önérdek és a pártoskodás válik egyetlen hírforrásunkká. – Felém fordul. – Heves vérű barátunk, Salvidienus azt tanácsolja, csapjunk le haladéktalanul, aknázzuk ki a fejetlenséget, amibe a világ zuhant. Ha sötétben futsz versenyt egy félénk ellenféllel, nyerhetsz, de az is lehet, hogy lezuhansz egy meredélyről, amit nem vettél észre, vagy olyan célba érsz, ahová egyáltalán nem vágytál. Nem… Egész Róma tudni fogja, hogy Octavius hírét vette nagybátyja halálának. Csendben fog visszatérni, barátaival és gyászával – de katonák nélkül, akiket barátai és ellenségei is örömmel fogadnának. Nincs az a hadsereg, amely rátámadna négy fiúra meg pár szolgára, akik azért térnek vissza, hogy meggyászoljanak egy rokont, ezek köré nem gyűlik haderő, amely figyelmeztetné az ellenséget, megszilárdítaná akaratát. Ha pedig gyilkosságot forralnának, négy ember gyorsabban tud futni, mint egy legio.

Elmondtuk hát a magunkét, Octavius hallgat. Az jut eszembe, milyen furcsa, hogy mostantól úgy engedelmeskedünk majd a döntésének, mint eddig soha. A hatalom tenné, amit felismertünk benne, és ami korábban észrevétlen maradt? A pillanat? Vagy valamely gyenge pontunk? Később még gondolkodom ezen.

Végül megszólal Octavius:

– Azt tesszük, amit Maecenas mond. Holmink nagy részét itt hagyjuk, mintha vissza akarnánk jönni, és holnap, amilyen gyorsan csak lehet, átkelünk Italiába. De nem Brindisibe – ott egy legio állomásozik, amelyről nem tudhatjuk, merrefelé hajlik.

– Menjünk Otrantóba – javasolja Agrippa. – Az amúgy is közelebb esik.

Octavius bólint.

– És most válasszatok. Aki visszatér velem, az hozzám köti a sorsát. Nincs más út, és visszafordulni nem lehet. És nem ígérhetek egyebet, csak az én esélyemet.

Maecenas ásít, megint a régi önmaga.

– Átjöttünk veled azon a büdös halszállítón, ha azt kibírtuk, bármit kibírunk.

Octavius mosolyog, szomorkásan.

– Régen volt az a nap – mondja –, régen.

Nem szólunk többet, csak jó éjszakát kívánunk egymásnak.

Egyedül vagyok a sátramban. Serceg a lámpa az asztalon, ahol ezeket a szavakat írom, és a sátornyíláson át, a hegyek fölött, kelet felé látom az első sápadt hajnali fényt. Nem tudtam aludni.

A kora reggeli csendben távolinak, valószerűtlennek rémlenek a tegnapi események. Tudom, hogy az életem – mindnyájunk élete – más irányt vett. Vajon a többiek hogy éreznek? Tudják-e ezt?

Tudják-e, hogy olyan út áll előttünk, amelynek végén halál vagy dicsőség vár? Forog, egyre forog a két szó a fejemben, körbe-körbe, míg szinte eggyé válnak.

2

I. Levél: Atiától és Marcius Philippustól Octaviusnak

(Kr. e. 44. április)

Mire megkapod ezt a levelet, fiam, már Brindisiben leszel, és értesülsz a fejleményekről. Amitől tartottam, bekövetkezett: a végrendeletet ismertették, Caesar fiának és örökösének nyilvánított. Tudom, ösztönöd azt súgja, fogadd el a nevet és a vagyont, de anyád könyörögve kér, hogy várj, gondolkodj, és mérd fel azt a világot, amelybe nagybátyád invitál a végrendeletével. Nem Velletri egyszerű vidéki világa az, ahol gyermekkorodat töltötted; nem is a tanítók és dajkák otthoni világa, amelyben fiúként nevelkedtél; nem a könyvek és a filozófia világa, amelyben ifjúságod telt, és még csak nem is a csatatér egyszerű világa, amelybe Caesar (akaratom ellenére) bevezetett. Róma világa az, ahol senki sem tudja, ki az ellensége és ki a barátja, ahol a szabadosságot többre becsülik, mint az erényt, és ahol az elvek az önérdek szolgálói.

Anyád arra kér, ne fogadd el a végrendelet feltételeit. Megteheted ezt anélkül, hogy nagybátyád nevét beszennyeznéd, senki sem lesz rossz véleménnyel rólad. Mert ha elfogadod a nevet és a vagyont, a gyűlölködését is elfogadod mindazoknak, akik megölték Caesart, és mindazoknak, akik most dicsőítik az emlékét. Csupán a csőcselék szeretetét nyered el, mint Caesar, és az nem volt elég ahhoz, hogy megóvja őt a sorstól.

Imádkozom, hogy megkapd ezt a levelet, mielőtt elhamarkodottan cselekednél. Mi otthagytuk a veszedelmes Rómát, és mindaddig itt maradunk mostohaapád puteoli birtokán, míg a káoszból valamilyen rend nem születik. Ha nem fogadod el a végrendeletet, biztonságban átutazhatsz az országon, és csatlakozhatsz hozzánk. Szívének és lelkének magányában még mindig élhet tisztességesen az ember. Most pedig mostohaapád ír néhány sort neked.

Anyád szívbéli szeretetből szólt hozzád. Magam is gyengéden szólnék, de úgy is, mint aki ismeri a való világot, és tisztában van az elmúlt napok történéseivel.

Tudod jól, milyen politikai nézeteket vallok, és azt is tudod, hogy nemegyszer helytelenítettem néhai nagybátyád eljárását. Sőt mi több, időről időre szükségesnek láttam, hogy, akárcsak barátunk, Cicero, helytelenítésemnek a senatus termében is hangot adjak. Mindezt csak azért említem, hogy lásd, nem politikai megfontolásból biztatlak magam is arra, amire anyád, hanem gyakorlati megfontolásokból.

Nem vagyok híve a gyilkosságnak, s ha előre megkérdeznek, oly undorral hőköltem volna vissza, hogy most én is veszélyben forognék. De meg kell értened, hogy a zsarnokölők (ahogyan magukat nevezik) Róma felelős, köztiszteletnek örvendő polgárai. Bírják a senatus nagy részének támogatását, és veszély csak a csőcselék részéről fenyegeti őket; nem egy közülük a barátom, s bármily elhibázottan cselekedtek is, jó emberek és jó hazafiak. Még maga a csőcseléket felheccelő Marcus Antonius sem lép ellenük, és nem is fog, mert ő is gyakorlatias ember.

Minden erénye mellett nagybátyád olyan állapotban hagyta Rómát, amelyből nem fog egyhamar felépülni. Minden bizonytalanná vált: ellenségei hatalmasak, de elszántságukban meginogtak, barátai korruptak és megbízhatatlanok. Ha elfogadod a nevét és az örökségét, elpártolnak tőled mindazok, akik számítanak. Lesz egy neved, mely üres dicsőség, és vagyonod, amire semmi szükséged – és magadra maradsz.

Gyere hozzánk Puteoliba. Ne ártsd magad olyan ügyekbe, melyekben dönteni nem érdeked. Oķrizkedj mindenkitől. Szeretetünkben biztonságra lelhetsz.

II. Marcus Agrippa emlékiratai: Töredékek

(Kr. e. 13)

…erre a hírre, gyászunkban, cselekedtünk. Sietve vitorlát bontottunk, átkeltünk a viharos tengeren Otrantóba, ahol az éj sötétjében értünk partot, és senkinek sem fedtük fel magunkat. Egy közönséges fogadóban háltunk, szolgáinkat elküldtük, hogy senki se gyanakodhassék ránk; még pirkadat előtt útnak indultunk Brindisibe, gyalogszerrel, mint egyszerű vidékiek. Leccénél megállított két katona, akik a Brindisibe igyekvőket figyelték, s noha nem fedtük fel kilétünket, az egyik, aki részt vett a hispaniai hadjáratban, felismert bennünket. Megtudtuk tőle, hogy Brindisi helyőrsége örömmel fogad, oda nyugodtan mehetünk. Egyikük velünk jött, a másik előresietett, hogy bejelentsen, így azután Brindisiben teljes díszőrség várt bennünket, mindkét felől katonák sorakoztak az út mentén, midőn a városba beléptünk.

Ott megmutatták Caesar végakaratának másolatát, amelyben Octaviust fiának és örökösének nyilvánítja, kertjeit felfrissülésre a népnek ajándékozza, és minden római polgárra háromszáz ezüstöt testál vagyonából.

Híreket kaptunk Rómából, mely kínok közt vonaglott. Megtudtuk, kik voltak Caesar gyilkosai, s hogy a senatus a törvényekre fittyet hányva szentesítette a gyilkosságot, és szabadon bocsátotta a gyilkosokat, és megtudtuk, micsoda gyászban és haragban leledzik e törvénytelen uralom alatt a nép.

Küldönc is várt ránk az Octavius-háztartásból, leveleket adott át az anyjától és annak férjétől, amelyekben szeretetüktől és aggodalmuktól vezérelve a lehetetlenre kérték őt, vagyis hogy mondjon le az örökségről. A világ bizonytalansága, a feladat nehézsége csak megerősítette Octaviust elszántságában, mi pedig Caesarnak neveztük őt, és hódoltunk előtte.

Meggyilkolt apja iránti tiszteletüktől és fia iránti szeretetüktől indíttatva köréje gyűlt a brindisi legio és mind a veteránok mérföldnyi messziről, és unszolták, vezesse őket bosszúra a gyilkosok ellen, ám ő hálás szavakkal elhárította ezt, és csendben gyászolva mentünk tovább a Via Appián Puteoli felé, ahonnan majd kedvező időben bevonulhatunk Rómába.

III. Quintus Salvidienus Rufus: Naplójegyzetek,

Brindisiben (Kr. e. 44)

Sok mindent megtudtunk, keveset értünk. Állítólag több mint hatvanan voltak az összeesküvők. Vezéreik Marcus Junius Brutus, Gaius Cassius Longinus, Decimus Brutus Albinus, Gaius Trebonius – mind Julius Caesar állítólagos barátai, egyik-másik nevét gyerekkorunk óta ismerjük. De olyanok is vannak, akikről még nem tudunk. Marcus Antonius felszólal a gyilkosok ellen, majd vendégül látja őket vacsorára. Dolabellát, aki jóváhagyta a merényletet, consullá teszi ugyanaz az Antonius, aki kárhoztatta Julius Caesar ellenségeit.

Miben mesterkedik Antonius? Hová menjünk?

IV. Levél: Marcus Tullius Cicerótól Marcius Philippusnak

(Kr. e. 44)

Imént értesültem, hogy mostohafiad három ifjú barátjával úton van Brindisiből, ahol néhány nappal ezelőtt szálltak partra. Sietve küldöm ezt a levelet, hogy megkapd, mielőtt megérkeznének.

Úgy hírlik, leveled (amelynek másolatát voltál szíves elküldeni nekem, s én nagy hálával vettem kézhez) és az abban foglalt jótanács ellenére el kívánja fogadni a Caesar végrendeletében foglalt feltételeket. Remélem, hogy ez nem igaz, de tartok a fiatalság meggondolatlanságától. Könyörgök, vesd latba befolyásodat, tántorítsd el szándékától, vagy, ha már megtette a lépést, bírd rá, hogy vonja vissza. Örömest felajánlom e célból segítségemet. Megteszem az előkészületeket, hogy asturai lakomat pár napon belül elhagyhassam, s veled lehessek Puteoliban, mire odaér. Sokszor voltam jó hozzá, s okom van feltételezni, hogy csodál engem.

Tudom, hogy bizonyos mértékig kedveled a fiút, de meg kell értened, hogy, ha mégoly távolról is, Caesar ő, és ügyünk ellenségei felhasználhatják, ha szabad utat adunk neki. Ezekben a mostani időkben előbbre való a párthűség, mint természetes hajlandóságunk, és egyébként sem akarunk ártani a gyereknek. Beszéld meg ezt a feleségeddel (emlékszem, van hatalma a fia felett), amilyen határozottan csak lehet.

Híreket kaptam Rómából. A helyzet nem jó, de nem is reménytelen. Barátaink még most sem mernek mutatkozni ott, kedves Brutusom is csak vidéken téblábolhat, ahelyett hogy Rómában maradna, és helyreállítaná a köztársaságot. Azt reméltem, a merénylet azonnal visszaadja szabadságunkat, visszahozza múltunk dicsőségét, és eltakarítja azokat a felkapaszkodottakat, akik most is szeretett rendünket háborgatják. De a köztársaság nem állt helyre, azok, akiknek bátran kellene cselekedniük, képtelenek az elszántságra, Antonius pedig mint valami fenevad járkál prédától prédáig, fosztogatja a kincstárt, és hatalomra tör, ahol csak tud. Ha el kellene tűrnünk Antoniust, szinte sajnálnám Caesar halálát. De nem kell sokáig tűrnünk, ebben biztos vagyok. Olyan meggondolatlanul viselkedik, hogy tönkre fogja tenni önmagát.

Túlságosan idealista vagyok, tudom – legkedvesebb barátaim sem cáfolhatják ezt. De módfelett racionálisan hiszek ügyünk végső diadalában. A seb begyógyul, a vonaglás megszűnik, a senatus újból rálel ősi rendeltetésére és méltóságára, amelyet Caesar kis híján kioltott – és te meg én, kedves Marciusom, megérjük még, hogy a régi erény, amelyről oly sokat beszéltünk mi ketten, ismét koszorúként ékesíti Róma homlokát.

Az elmúlt hetek eseményei személy szerint is megterhelnek. Ezek az ügyek annyira lekötöttek, hogy anyagi helyzetem látja kárát. Egyik intézőm, Chrysippus tegnap fölkeresett, és szemrehányásokkal halmozott el; két boltom összedőlt, és a többi is olyan rossz állapotban van, hogy nemcsak a bérlők, de már az egerek is azzal fenyegetőznek, hogy elhurcolkodnak! Mekkora szerencse, hogy Socrates híve vagyok – mások sorscsapásnak tekintenék ezt, de én még bosszankodni sem tudok rajta. Milyen jelentéktelenek is ezek a dolgok! Mindenesetre a Chrysippusszal folytatott hosszú eszmecsere eredményeképpen kieszeltem egy tervet: néhány épületet eladok, másokat rendbe hozatok, s így haszonra fordítom veszteségemet.

V. Levél: Marcus Tullius Cicerótól Marcus Junius Brutusnak

(Kr. e. 44)

Találkoztam Octaviusszal. Mostohaapja villájában van Puteoliban, amely szomszédos az enyémmel. Marcius Philippusszal jó barátságban vagyok, így bármikor felkereshetem. Rögtön meg is kell mondanom neked, hogy igen, elfogadta halott ellenségünk hagyatékát és nevét.

Ám mielőtt még elkeserednél, sietve biztosítalak, az egésznek annyira csekély a jelentősége, hogy azt álmodni sem mertük volna. Ez a fiú egy nulla, nincs mitől tartanunk.

Vele van három fiatal barátja: Marcus Agrippa, egy hatalmas termetű hólyag, akinek inkább a barázdában kellene lépegetnie, akár az eke előtt, akár mögötte, mintsem szalonokban járkálnia; Gaius Cilnius Maecenas, egy durva arcú, de furcsán nőies ifjú, aki nem is jár, hanem ugrándozik, és szerfelett visszataszítóan rebegteti a pilláit; valamint Salvidienus Rufus, egy sovány, ideges fiú, aki túl sokat nevet, de még a legelviselhetőbbnek tűnik hármuk közül. Amennyire tudom, senkik és semmik, családjuk nem jelentős, vagyonuk nem számottevő. (Ha már itt tartunk, az ifjú Octavius pedigréje sem makulátlan: anyai nagyapja egyszerű vidéki pénzkölcsönző volt, ezen felül csak az istenek tudják, honnét származik.)

A lényeg, hogy ezek négyen úgy mászkálnak a házban, mintha semmi dolguk nem lenne, beszélgetnek a vendégekkel, és többnyire mindenkinek az idegeire mennek. Egyetlen értelmes szót nem lehet kicsikarni belőlük, ostoba kérdéseket tesznek fel, és a választ mintha nem is értenék, csak bólogatnak kifejezéstelen arccal, és másfelé néznek.

De én sem megvetésemet, sem ujjongásomat nem mutatom ki. Megrendültséget színlelek a fiú előtt. Amikor megérkezett, együttérzőn hümmögtem, és közhelyeket mondtam a közeli rokonok halálával kapcsolatosan. Válaszából azt vettem ki, gyásza inkább személyes, mintsem politikai jellegű. Azután hímeztem-hámoztam egy kicsit, utaltam rá, bármily sajnálatos is ez a merénylet (megbocsátod álszentségemet, kedves Brutus), sokan úgy vélekednek, önzetlen és hazafias indítékokból fakadt. Egyetlenegyszer sem láttam rajta, hogy ezek a tapogatózások elszomorítanák. Azt hiszem, tisztel engem, s talán sikerül átcsábítanunk a magunk oldalára, ha kellő tapintattal kezelem a helyzetet.

Gyerek még, s hozzá meglehetősen ostoba gyerek. A politikáról fogalma sincs, és nem is lesz. Nem a becsület, nem is az ambíció fűti, inkább csak valamilyen szelíd ragaszkodás annak emlékéhez, aki apja akart lenni. Barátait pedig csakis az előnyök érdeklik, amelyekre pártfogásával szert tehetnek. Így hát azt gondolom, nem jelent veszélyt számunkra.

Másfelől, ezt a körülményt javunkra fordíthatnánk. Végül is van joga Caesar nevére és (amennyiben sikerül hozzáférnie) hagyatékára. Bizonyára lesznek majd követői, már csak a név miatt is, amit felvett; mások, veteránok és csatlósok, annak az embernek az emlékéért fogják követni, aki e nevet adta neki; ismét mások pedig merő zavarodottságból, szeszélyből. A legfontosabb azonban, hogy mi nem veszítünk el senkit, hiszen akik követni fogják őt, máskülönben Antoniust követnék! Ha sikerül közénk állítani, duplán nyerünk, mert a legrosszabb esetben is Antonius táborát gyengítjük vele, s ez már önmagában nyereség. Felhasználjuk a fiút, azután elhajítjuk, és a zsarnok vérvonala megszakad.

Nyilván megérted, hogy Marcius Philippusszal nem társaloghatok szabadon ezekről a dolgokról; barátom ő, de a helyzete kényes. Elvégre a fiú anyjának a férje, és a házastársi kötelességek időnkénti csapdájából senki sem menekülhet. Különben sem olyan fontos ember, hogy mindent közöljünk vele.

Megőrizheted ezt a levelet kevésbé veszélyes időkre, de kérlek, ne küldj róla másolatot Atticusnak. Annyira tisztel engem, oly büszke a barátságunkra, hogy mindenkinek megmutogatja a leveleimet, még ha nem teszi is közzé őket. És ezek az információk nem közfogyasztásra valók, amíg a jövő nem igazolja megfigyeléseimet.

Utóirat: Caesar egyiptomi szajhája, Cleopatra elmenekült Rómából. Hogy az életét féltette-e, vagy becsvágyának meghiúsulása keserítette el, nem tudom, mindenesetre megszabadultunk tőle. Octavius Rómába megy, hogy bejelentse igényét az örökségre, és ezt teljes biztonságban teheti. Alig tudtam leplezni haragomat és bánatomat, amikor erről értesültem tőle. Ez a gyerkőc és faragatlan barátai minden kockázat nélkül mehetnek oda, míg te, március idusának hőse és Cassiusunk űzött vadként bujkáltok ama város határán túl, amelyet felszabadítottatok.

VI. Levél: Marcus Tullius Cicerótól Marcus Junius Brutusnak

(Kr. e. 44)

Csak egy kurta üzenet. Octavius a miénk – ebben most már biztos vagyok. Rómába ment, szólt a néphez, de csak az igényét jelentette be az örökségre. Úgy hallom, nem gyaláz téged, sem Cassiust, sem a többieket. A lehető legszelídebben dicsőíti Caesart, és azt híreszteli, csakis kötelességtudatból és neve iránti hódolatból fogadja el az örökséget, s amint végez, vissza kíván húzódni a magánéletbe. Hihetünk-e neki? Muszáj, muszáj! Körüludvarlom majd, amint Rómában leszek – még hasznos lehet számunkra.

VII. Levél: Marcus Antoniustól Gaius Sentius Tavusnak,

Macedonia katonai parancsnokának (Kr. e. 44)

Antonius üdvözöl téged, Sentius, te vén kujon, és beszámol a legújabb trivialitásokról – csak hogy lásd, mi mindennel kell naponta bíbelődnöm most, hogy az ügyek intézésének terhe az én vállamat nyomja. Nem tudom, Caesar hogy bírta ezt, nap nap után; fura egy alak volt.

Tegnap délelőtt felkeresett Octavius, az a savóképű kis nyavalyás. Már egy hete Rómában van, mint valami gyászoló özvegy, Caesarnak nevezi magát, és más hasonló ostobaságokat művel. Félkegyelmű fivéreim, Gnaeus és Lucius, anélkül hogy kikérték volna a tanácsomat, engedélyezték neki, hogy szóljon a tömeghez a Forumon, amennyiben biztosítja őket, hogy beszéde nem lesz politikai jellegű. Hallottál te már olyan beszédről, amely nem politikai jellegű? Mindegy, legalább nem próbálta felheccelni őket, szóval nem teljesen ostoba. Nyilván kapott némi rokonszenvet a tömegtől, de semmi több.

Ha nem is teljesen, azért valamennyire ostoba. Kölyök létére pofátlanul kelleti magát, pedig a nagyapja csak egy tolvaj volt, egyetlen valamirevaló nevét meg kölcsönkapta. Késő délelőtt jelent meg nálam, minden előzetes bejelentés nélkül, miközben vagy féltucatnyian várakoztak rám. Magával hozta három kísérőjét is, mintha valami nyavalyás magistratus volna, azok meg a lictorai. Gondolom, úgy képzelte, hanyatt-homlok rohanok hozzá, de azt leshette. Utasítottam a titkáromat, hogy közölje vele, ki kell várnia a sorát; félig-meddig arra számítottam, faképnél hagy. De nem, ezért a délelőtt majdnem teljes hátralevő részében várakoztattam, mielőtt bebocsátottam volna.

Meg kell vallanom, annak ellenére, hogy így játszadoztam vele, egy kicsit kíváncsi is voltam rá. Eddig csak kétszer láttam – egyszer hat vagy hét évvel ezelőtt, amikor tizenkettő lehetett, és Caesar megengedte neki, hogy ő mondja a gyászbeszédet nagyanyja, Julia temetésén; egyszer meg két éve, Caesar Africáért kapott diadalmenetén, ahol én Caesar mellett álltam a szekéren, a kölyök pedig mögöttünk. Egy alkalommal Caesar hosszasabban is beszélt róla, kíváncsi voltam hát, hogy lemaradtam-e valamiről.

Semmiről sem maradtam le. Fel nem foghatom, a „nagy” Caesar hogy tehette meg ezt a gyereket neve, hatalma és vagyona örökösévé. Esküszöm az isteneknek, ha a végrendeletet nem a Vesta-szüzek templomában veszik kézhez és iktatják, vállalom a kockázatot, és én magam írom át.

Talán nem bosszantott volna fel annyira, ha a váróteremben hagyja a nagyképűségét, és úgy jön be az irodámba, mint bárki más. De nem. Három barátjától körülvéve toppant be, és be is mutatta őket, mintha bizony fikarcnyit is érdekeltek volna. Udvariasan köszöntött, aztán várta, hogy én is mondjak valamit. Én meg sokáig csak néztem, és nem mondtam semmit. Szó, ami szó: hidegvérű alak. Nem tört meg, nem szólt ő sem, még azt sem láttam rajta, dühös-e, amiért megvárakoztattam. Végül megkérdeztem:

– Na? Mit akarsz?

Még ekkor se rezzent meg az arca. Azt felelte:

– Azért jöttem, hogy tiszteletemet tegyem nálad, aki apám barátja voltál, és megérdeklődjem, milyen lépéseket tehetnénk a végakarat végrehajtását illetően.

– Nagybátyád – feleltem – szép kis rendetlenséget hagyott maga után. Nem tanácsolnám, hogy Rómában lebzselj, míg rendbe nem tesszük az ügyeit.

Nem szólt semmit. Hallod, Sentius, a szőr feláll a hátamon ettől a kölyöktől. Nem tehetek róla, de kihoz a sodromból. Így szóltam hozzá:

– Azt tanácsolom, ne használd nyakra-főre a nevét, mintha a tiéd volna. Nem a tiéd, mint jól tudod, és nem is lesz, míg a senatus nem szentesíti az adoptálásodat.

Bólintott.

– Hálás vagyok a tanácsodért. Tiszteletem jeléül használom a nevet, nem becsvágyból. De a nevem, sőt az örökrészem kérdését félretéve, itt van még Caesar hagyakozása a polgároknak. Ahogy én látom, a hangulatuk olyan, hogy…

Kinevettem.

– Akkor halld a mai utolsó tanácsomat, kölyök. Menj vissza szépen Apolloniába a könyveidhez. Ott sokkal biztonságosabb. Nagybátyád ügyeit majd elintézem én, a magam módján és a magam idejében.

Ezt a fickót lehetetlen megsérteni. Elmosolyodott azzal a hideg kis mosolyával, és azt mondta:

– Örülök, hogy nagybátyám ügyei ilyen jó kezekben vannak.

Felálltam az asztaltól, és megveregettem a vállát.

– Helyes – válaszoltam. – És most tűnés, gyerekek, sok a dolgom.

És ezzel vége is volt. Azt hiszem, tudja, hol a helye, nem hinném, hogy nagy terveket forgatna a fejében. Fontoskodó, de jelentéktelen kis figura, semmi vizet nem zavarna – ha nem lenne bizonyos mértékig joga ahhoz a névhez. Egyedül azzal nem viszi sokra, de azért bosszantó.

Elég ebből. Gyere föl Rómába, Sentius, ígérem, egy szót se hallasz tőlem politikáról. Megnézünk egy mimusjátékot Aemiliánál (ahol, egy itt meg nem nevezendő consul engedélyével, a színésznők göncöktől nem hátráltatva produkálhatják magukat), annyi bort vedelünk, amennyit csak bírunk, és versenyzünk majd a lányok kegyeiért.

Azt azért nem bánnám, ha ez a kis nyavalyás eltűnne Rómából, és vinné magával a barátait is.

VIII. Quintus Salvidienus Rufus: Naplójegyzetek

(Kr. e. 44)

Találkoztunk Antoniusszal. Félek. Iszonyú feladat. Ellenünk van, ez világos, bármilyen eszközt bevet, hogy megállítson bennünket. Okos. Éreztette velünk, hogy fiatalok vagyunk.

De lenyűgöző férfi. Hiú, ám merészen az. Felhőfehér toga (súlyos izmú karja barnán csillog ki belőle), a fényes bíbor szegély arannyal finoman körülhímezve; akkora, mint Agrippa, de úgy mozog, mint egy macska, és nem mint egy bika; nagy csontú, sötét, csinos arc, rajta itt is, ott is apró vágások nyomai; vékony déli orr, valamikor betörték; vaskos ajka a szögleténél felgörbül; nagy, puha, barna szempár, mely néha haragosan megvillan; harsogó hang, amely szeretettel is, erővel is le tud gyűrni.

Maecenas és Agrippa, mindegyik a maga módján, dühöng. Maecenas halálos, hideg (amikor komoly, minden modorosságát levetkőzi, még a teste is megkeményedik); nem lát lehetőséget a békülésre, nem is akar békülni. A rendszerint oly egykedvű Agrippa reszket a haragtól, arca lángol, hatalmas keze ökölbe szorul. De Octavius (mostantól Caesarnak kell szólítanunk a nyilvánosság előtt) furcsán vidám, egyáltalán nem mérgelődik. Mosolyog, élénken beszél, még nevet is. (Most nevet először Caesar halála óta.) Élete legnehezebb pillanatában mintha egy szál gondja sem volna. A nagybátyja is ilyen lehetett, amikor veszélyben forgott? Hallottunk történeteket.

Octavius nem hajlandó beszélni a délelőttről. Rendszerint közfürdőben tisztálkodunk, de ma hazamegyünk Octaviusékhoz a dombra. Nem akar idegenekkel beszélgetni a délelőttünkről, míg egymás közt meg nem vitattuk, mondja. Egy darabig labdát dobálunk (megjegyzendő: Agrippa és Maecenas olyan dühös, hogy rosszul játszanak; elejtik a labdát, ügyetlenül dobnak etc. Octavius ellenben nyugodtan játszik, nevetve, nagy hozzáértéssel és kecsességgel. Átragad rám a hangulata, körbetáncoljuk a többieket, míg már azt sem tudják, Antoniusra haragszanak-e vagy ránk.) Maecenas félrehajítja a labdát, és rákiált Octaviusra:

– Ostoba! Hát nem érted, mivel állunk szemben?

Octavius abbahagyja a táncikálást, próbál bűnbánó képet vágni, megint nevet, odamegy hozzá és Agrippához, és átkarolja a vállukat. Azt mondja:

– Bocsássatok meg, folyton arra kell gondolnom, hogyan játszadoztunk ma délelőtt Antoniusszal.

Agrippa azt mondja:

– Az nem játszadozás volt. Az az ember halálosan komoly.

Octavius, még mindig mosolyog:

– Persze hogy komoly, de nem értitek? Fél tőlünk. Jobban fél tőlünk, mint mi őtőle, és még csak nem is tudja. Nem tudja. Ez a mulatságos benne.

Rázni kezdem a fejem, de Agrippa és Maecenas furcsán néz Octaviusra. Hosszú csend. Maecenas bólint, az arca ellágyul. A régi affektálással vállat von, és hanyagul, színlelt-bosszúsan mondja:

– Ja, ha te paposan akarod nézni, ha a férfiak szívében kezdel kutakodni…

Megint vállat von.

Megyünk fürdeni. Később majd vacsorázunk, és megbeszéljük.

Egyetértünk: semmi kapkodás. Kitárgyaljuk Antoniust, tudván, hogy ő a fő akadály. Agrippa a hatalom letéteményesének látja. De hogyan lehetne hozzáférni? Nincs annyi erőnk, hogy kicsavarhassuk a kezéből, még ha merészelnénk is megpróbálni. Valahogy rá kell bírnunk, hogy tudomást vegyen rólunk, ez lesz az első, apró előnyünk. Most túl veszélyes lenne hadat gyűjteni, még a bosszúhoz is. Antonius állásfoglalása az ügyben túlságosan homályos. Meg akarja-e torolni a gyilkosságot, akárcsak mi? Vagy pusztán a hatalomra tör? Még az is lehet, hogy az összeesküvők közé tartozik. A senatusban megszavazott egy törvényt, amely bűnbocsánatban részesítette a gyilkosokat és provinciát adott Brutusnak.

Maecenas a nagy erő és a tettek emberének látja, de olyannak, aki nem képes elgondolni a célt, amelyre tettei irányulhatnának.

– Csak forral ezt-azt, nem tervez – mondja Maecenas. – Ha nincs világosan kivehető ellenfele, nem mozdul. Probléma: hogyan bírhatnánk rá, hogy mozduljon, anélkül hogy rájönne: fél tőlünk?

Én habozva beszélek. Lehet, hogy bátortalannak tartanak? Azt mondom, szerintem Antoniust ugyanaz a cél vezérli, mint minket. Erős ember, legiók támogatása etc. Caesar barátja. Nyersesége irántunk megbocsáthatatlan, de érthető. Várjunk. Győzzük meg hűségünkről. Ajánljuk fel szolgálatainkat. Dolgozzunk össze vele, vegyük rá, hogy az általunk megvitatott célok érdekében vesse be hatalmát.

Octavius így szól, lassan:

– Én nem bízom benne, mert ő sem bízik magában. Ha összeállunk vele, mi is az ő pályájára kényszerülünk, márpedig sem Antonius, sem mi nem tudjuk biztosan, hová vezeti őt a pályája. Ha szabadok akarunk maradni, hogy azt tehessük, amit tennünk kell, rá kell bírnunk, hogy ő álljon össze mivelünk.

Tovább diskurálunk, formálódik a terv. Octavius szólni fog a néphez – itt-ott, kisebb csoportok, semmi hivatalos.

Octavius azt mondja:

– Antonius elhitette magával, hogy naivak vagyunk, nekünk pedig érdekünkben áll, hogy folytassa ezt az önámítást.

Szóval semmi lázítót nem fogunk mondani, csak mintegy fennhangon tűnődünk, miért nem büntették meg a gyilkosokat, miért nem adják oda Caesar ajándékát a népnek, miért felejt Róma ilyen gyorsan.

Aztán egy hivatalos szónoklat a lakossághoz, amelyben Octavius bejelenti, hogy Antonius képtelen (nem hajlandó?) rendelkezésre bocsátani ezt az összeget, ezért Octavius magánvagyonából fogják megkapni, amit Caesar ígért nekik.

További vita. Agrippa szerint Octavius vagyona megcsappan, ha Antonius helyett ő fizet, és ha majd hadseregre lesz szükségünk, semmit sem tehetünk. Octavius azt feleli, a nép jóindulata nélkül úgysem érne semmit egy hadsereg. Úgy vásárolunk majd hatalmat, hogy látszólag nem törünk hatalomra, és Antonius, így vagy úgy, lépni kényszerül.

Döntöttünk. Maecenas megfogalmazza a beszédet, Octavius kicsiszolja, holnap kezdünk. Octavius azt mondja Maecenasnak:

– És ne feledd, barátom, ez egyszerű beszéd lesz, nem költemény. De mindegy, mert úgyis ki kell majd egyengetnem a te utánozhatatlan, szövevényes prózádat.

De tévednek. Antonius nem fél tőlünk, nem fél ő senkitől.

IX. Levél: Gaius Cilnius Maecenastól Titus Liviusnak

(Kr. e. 13)

Néhány éve Horatius barátom elmondta nekem, hogyan ír verset. Jócskán beboroztunk, igen komolyan beszélgettünk, és azt hiszem, ez az ismertetője pontosabb volt, mint amit nemrégiben a Pisókhoz írt epistulájába foglalt bele – ezt a költőmesterségről szóló költeményét, be kell vallanom, nem nagyon szeretem. Azt mondta: „Én akkor írok verset, ha valami erős érzés rákényszerít – de megvárom, míg az érzés szándékká szilárdul. Ekkor elgondolok egy célt, a lehető legegyszerűbbet, ami felé ennek az érzésnek haladnia kell, bár sokszor egyáltalán nem tudom, hogyan fogja ezt végbevinni. Azután megkomponálom a verset, igénybe véve minden eszközt, ami csak rendelkezésemre áll. Kölcsönzök másoktól, ha muszáj – mit számít? Kitalálok, ha muszáj – mit számít? Azt a nyelvet használom, amelyet ismerek, annak keretein belül dolgozom. De a lényeg: a cél, amikor végül elérem, sohasem az, amit eredetileg elgondoltam. Mert minden megoldás új választásokat hoz, és minden választás új problémákat vet fel, amelyekre megoldást kell találni, és így tovább. A költő a szíve mélyén mindig meglepődik, mi lett a verséből.”

Ez a beszélgetés jutott eszembe ma reggel, amikor leültem, hogy ismét írjak neked azokról a korai időkről. Úgy láttam, Horatius leírása a verscsinálásról szembeszökő párhuzamokat mutat azzal, ahogyan mi a sorsunkat kalkulálgattuk abban a világban (bár ha most Horatius hallana, és felidézné, miket mondott akkor, nyilván mogorva képet vágna, és kijelentené, hogy ostobaság az egész, az ember úgy ír verset, hogy talál egy témát, és rendesen feldolgozza, formát ütköztet formával, metrumot nyelvérzékkel és így tovább).

Mert a mi érzésünket – vagyis inkább Octavius érzését, amelybe mi úgy merültünk bele, ahogyan az olvasó merül bele a versbe – Julius Caesar elképesztő meggyilkolása váltotta ki, az az esemény, amely, egyre inkább úgy tetszett, egyszerűen romba döntötte a világot. És a cél, amit elgondoltunk, az volt, hogy bosszút állunk gyilkosain, a magunk és az állam becsülete nevében. Ilyen egyszerű, vagy legalábbis annak látszott. De a világ istenei és a költészet istenei bölcsek, mily gyakran mentenek meg minket a céloktól, amelyek felé, azt hisszük, törekszünk!

Kedves Liviusom, nem akarok atyáskodni veled, de te még be sem tetted a lábad Rómába, amikor császárunk már betöltötte sorsát, és a világ ura lett. Hadd meséljek neked azokról a napokról, hogy ennyi év után rekonstruálhasd, micsoda káosszal szembesültünk mi Rómában.

Caesar meghalt – „a nép akaratából”, mondták gyilkosai, ezeknek a gyilkosoknak mégis el kellett barikádozniuk magukat a Capitolinuson a nép ellen, amely „elrendelte” e tettet. Két nappal később a senatus köszönetet mondott a merénylőknek, és ugyanazzal a lélegzettel megszavazta Caesar azon törvényjavaslatait, amelyek miatt megölték. Bármilyen rettenetes volt maga a tett, az összeesküvők bátran és határozottan cselekedtek, aztán az első lépés megtétele után úgy rebbentek szét, mint holmi rémült nőszemélyek. Antonius, mint Caesar barátja, felhergelte a népet a merénylők ellen, de március idusának előestéjén vacsorára invitálta a gyilkosokat, látták, amint meghitten sugdolózik az egyikkel (Treboniusszal) a gyilkosság pillanatában, majd két estével később megint együtt vacsorázott ugyanezekkel az emberekkel! Újra fellázította a lakosságot, hogy gyújtogasson és fosztogasson, tiltakozásul a gyilkosság ellen, majd jóváhagyta letartóztatásukat és kivégzésüket mindeme törvénytelenségekért. Nyilvánosan felolvastatta Caesar végrendeletét, azután teljes erőből szembeszállt a végrehajtásával.

Mindenekfölött tudtuk, hogy nem bízhatunk Antoniusban, és tudtuk, hogy félelmetes ellenfél – nem azért, mert ravasz és ügyes, hanem azért, mert meggondolatlanul és hebehurgyán erős. Mert hiába tisztelik manapság olyan érzelgősen a fiatalok, nem volt valami okos ember; semmilyen komoly szándéka nem volt a pillanatnyi akaratán túl; és nem volt kiemelkedően bátor sem. Még az öngyilkosságát is elrontotta: jóval azután szánta rá magát, hogy a helyzete reménytelenné vált, s így késő volt ahhoz, hogy méltósággal csinálja végig.

Hogy lehet szembeszállni egy ellenféllel, aki teljesen irracionális és kiszámíthatatlan – és aki állatias energiája és a véletlen jóvoltából mégis rémisztő hatalomra tett szert? (Visszatekintve furcsa, hogy rögtön Antoniust láttuk ellenfelünknek, és nem a senatust, pedig legnyilvánvalóbb ellenségeink ott voltak. Valószínűleg ösztönösen úgy éreztük, ha még egy ilyen Antonius-féle kontár is kordában tudja tartani, akkor nekünk se lesz vele sok gondunk, ha eljön az ideje.) Nem tudom, hogyan lehet szembeszállni egy ilyen emberrel, csak azt tudom, mi mit csináltunk. Erről akarok mesélni neked.

Találkoztunk Antoniusszal; nyersen lesöpört bennünket. Oķ volt a leghatalmasabb ember Rómában. Nekünk semmink se volt, csak egyetlen nevünk. Úgy döntöttünk, először is el kell érnünk, hogy tudomást vegyen rólunk. Barátságos közeledéssel nem sikerült, próbát kell hát tennünk az ellenséges megközelítéssel.

Először csak beszéltünk – Antonius ellenségei között, de a barátai között is. Vagyis inkább kérdeztünk, ártatlanul, mintha szeretnénk megérteni a legfrissebb fejleményeket. Szerintük mikor akar foglalkozni Antonius Caesar végrendeletével? Hol vannak a zsarnokölők, Brutus, Cassius meg a többiek? Vajon átállt-e Antonius a köztársaságpártiakhoz, vagy hű maradt Caesar néppártjához? Efféléket. És gondoskodtunk róla, hogy ezeknek a beszélgetéseknek a híre eljusson Antoniushoz.

Eleinte nem reagált. De mi kitartottunk. Aztán hallottuk, hogy bosszankodik. Kezdett elterjedni, hogy milyen sértéseket vágott Octavius fejéhez. Octavius-ellenes pletykák és vádak keringtek. És akkor megtettük azt a lépést, amelynek ki kellett ugrasztania a nyulat a bokorból.

Szerény közreműködésemmel Octavius komponált egy beszédet (valahol kell lennie egy másolatnak a papírjaim között, ha a titkárom megtalálja, elküldöm neked), amelyben szomorúan bejelentette a népnek, hogy Antonius a végakarattal dacolva nem hajlandó kiadni Caesar vagyonát, de ő, Octavius, aki felvette Caesar nevét, Caesar utasításait is teljesíteni fogja – saját zsebből fogja kifizetni a hagyakozást. Elmondta a beszédet. Igazából semmi lázító nem volt benne, inkább szomorú, sajnálkozó és ártatlanul értetlenkedő volt a hangneme.

Antonius azonban éppoly hebehurgyán cselekedett, ahogyan vártuk. Azonnal törvényjavaslatot nyújtott be a senatusnak, hogy megakadályozza Octavius törvényes adoptálását. Szövetkezett Dolabellával, akivel abban az időben társconsulok voltak, és aki közel állt az összeesküvőkhöz, megnyerte Marcus Aemilius Lepidus támogatását is, aki a merénylet után rögtön elmenekült Rómából galliai legiójához, ezenkívül nyíltan megfenyegette Octaviust.

Tudnod kell, hogy a katonák és polgárok többségének helyzete nagyon nehéz volt – legalábbis ők így látták. A gazdagok és hatalmasok szinte kivétel nélkül Caesar, s így Octavius ellen voltak; a katonák és a középpolgárok szinte kivétel nélkül imádták Julius Caesart, ennek megfelelően Octaviust pártolták; de azt is tudták, hogy Marcus Antonius Caesar barátja volt. Most pedig azt látták, hogy pusztító harcot kezd egymás ellen az a két ember, akik pártjukat foghatnák a gazdagokkal és az arisztokratákkal szemben.

Így esett, hogy Agrippa, aki mindnyájunknál jobban ismerte a katonák életét, beszédmodorát és gondolkodását, azok közé az alacsony rangú tisztek, centuriók és közkatonák közé ment, akikről tudtuk, hogy a hadjáratok veteránjai és Caesar barátai, és arra kérte őket, hogy hivatalukat és lojalitásukat latba vetve csitítsák el a Marcus Antonius és Octavius (az ő fogyasztásukra természetesen: Caesar) között támadt, teljességgel fölösleges marakodást. Miután biztosítottuk őket Octavius szeretetéről, és mivel meg voltak győződve arról, hogy erőfeszítéseiket Antonius nem tekintheti sem lázongásnak, sem hűtlenségnek – cselekedtek.

Rávettük őket (több százan lehettek), hogy Octavius házához vonuljanak, a dombra. Fontos volt, hogy először oda menjenek, nyilván érted. Octavius csodálkozást színlelt, meghallgatta kérelmüket, hogy kössön barátságot Antoniusszal, és tartott egy rövid beszédet, amelyben megbocsátott Antoniusnak a sértésekért, és megígérte, hogy véget vet kettejük viszálykodásának. Biztosra veheted, hogy gondoskodtunk róla: Antonius értesüljön erről a deputációról. Ha az ő házához vonultak volna először, minden figyelmeztetés nélkül, félreérthette volna szándékukat, azt hivén, hogy meg akarják torolni Octavius elleni, életveszélyes fenyegetéseit.

De tudott a jöttükről. Sokszor megpróbáltam elképzelni a haragját, miközben egyedül várta őket abban a hatalmas házban, amelyben azelőtt Pompeius lakott, s amelyet Caesar meggyilkolása után sajátított ki magának. Mert Antonius tudta, nincs választása, várnia kell, és akkor talán már azt is megsejtette, milyen mederben folyik majd tovább az élete.

Agrippa javaslatára a veteránok ragaszkodtak hozzá, hogy Octavius velük tartson – és ő velük is tartott, bár nem a díszhelyen lépkedett, hanem a menet végén kísértette magát. Meg kell mondanom, Antonius egész elfogadhatóan viselkedett, amikor bemasíroztunk az udvarába. Egy veterán bekurjantott érte, ő kijött, köszöntötte őket, és meghallgatta ugyanazt a beszédet, amelyet már Octaviusnak is elmondtak – bár egy kicsit kurtán-furcsán és mogorván egyezett bele a békülésbe. Azután előrevitték Octaviust. Köszöntötte Antoniust, az viszonozta a köszöntését, és a veteránok éljeneztek. Nem maradtunk sokáig; de én nagyon közel álltam kettejükhöz, amikor találkoztak, és azóta is úgy hiszem, valamilyen kelletlen, de elismerő kis mosoly játszott Antonius arcán, amikor kezet fogtak.

Hát ez volt az első kis hatalom, amelyre szert tettünk. Erre építkeztünk utóbb.

Fáradok, kedves Liviusom. Hamarosan újra írok, amint egészségem engedi. Mert sok mondanivalóm van még.

Utóirat: Remélem, diszkréten fogod felhasználni, amiket elmesélek neked.

X. Levél: Marcus Tullius Cicerótól Marcus Junius Brutusnak

(Kr. e. 44. szeptember)

Az utóbbi hónapok eseményei kétségbe ejtenek. Octavius összeveszik Antoniusszal; reménykedem. Kibékülnek; együtt látják őket; félek. Újból összevesznek, konspirációk híre szálldos; semmit sem értek. Megint abbahagyják a civakodást; elhagy az öröm. Mit jelent mindez? Tudja-e bármelyikük is, hogy mi a szándéka? Közben civakodásaik és kibéküléseik egész Rómát izgalomban tartják, és a zsarnok meggyilkolásának emléke eleven a fejekben, Octavius ereje és népszerűsége pedig nőttön-nő. Néha már-már azt hiszem, alábecsültük a fiút – aztán mégis arra gondolok, csak a véletlenek játéka mutatja tehetségesebbnek, mint amilyen. Nem tudom. Nagy a sötétség.

Szükségesnek találtam, hogy felszólaljak Antonius ellen a senatusban, bár lehet, hogy ezzel veszélybe sodortam magam. Octavius négyszemközt támogat, de a nyilvánosság előtt semmit sem mond. Mindenesetre Antonius most már tudja, hogy engesztelhetetlen ellensége vagyok. Úgy megfenyegetett, hogy másodjára nem mertem felszólalni a senatusban, de tervezett beszédemet közzéteszem, és a világ értesülni fog róla.

XI. Levél: Marcus Tullius Cicerótól Marcus Junius Brutusnak

(Kr. e. 44. október)

Meggondolatlanság, meggondolatlanság! Antonius mozgósította a macedoniai legiókat, és elébük megy Brindisibe. Octavius maga köré gyűjti Caesar legióinak leszerelt veteránjait Campaniában. Antonius Galliába akar vonulni barátunk, Decimus ellen, állítólag azért, hogy megbosszulja a merényletet, de valójában a hatalmát kívánja növelni a galliai legiókkal. Úgy hírlik, Rómán vonul majd át, hogy kimutassa erejét Octaviusszal szemben. Megint háború lesz Italiában? Rábízhatjuk ügyünket egy ilyen fiatal fiúra, aki ráadásul a Caesar nevet viseli (mert így nevezi magát)? Ó, Brutus! Hol vagy, amikor Rómának szüksége van rád?

XII. Consuli utasítás Gaius Sentius Tavusnak,

Macedonia katonai parancsnokának Apolloniában,

egy levéllel együtt (Kr. e. 44. augusztus)

Marcus Antonius, Róma senatusának consulja, Macedonia kormányzója, a Lupercusok collegiumának feje, a macedoniai legiók főparancsnoka ezennel elrendeli, hogy a macedoniai legiók vezető tisztjei mozgósítsák haderejüket a Brindisibe való átkeléshez, a lehető legkorábbi időpontban keljenek át, és ott várják be főparancsnokuk érkezését.

Sentius, ez nagyon fontos. A fiú az év egy részét Apolloniában töltötte. Lehet, hogy néhány tiszttel barátságot kötött. Ezt vizsgáltasd ki nagyon gondosan! Ha találsz olyanokat, akik hozzá húznak, helyeztesd át őket a legiójukból, vagy más módon szabadulj meg tőlük. De szabadulj meg tőlük!

XIII. Pamflet: Terjesztve a macedoniai legiók között,

Brindisiben (Kr. e. 44)

A meggyilkolt Caesar híveihez:

Decimus Brutus Albinus ellen vonultok-e Galliába, vagy Caesar fia ellen Rómába?

Kérdezzétek Marcus Antoniust.

Azért mozgósítottak-e benneteket, hogy megsemmisítsétek halott vezéretek ellenségeit, vagy hogy megvédjétek gyilkosait?

Kérdezzétek Marcus Antoniust.

Hol van a halott Caesar végrendelete, amelyben minden római polgárra háromszáz ezüstpénzt hagyott?

Kérdezzétek Marcus Antoniust.

A Caesar ellen összeesküdött gyilkosokat a Marcus Antonius által szentesített senatusi rendelet engedte szabadon.

A gyilkos Gaius Cassius Longinust Marcus Antonius nevezte ki Syria kormányzójává.

A gyilkos Marcus Junius Brutust Marcus Antonius nevezte ki Creta kormányzójává.

Hol vannak a meggyilkolt Caesar barátai az ellenségei között?

Caesar fia kiált hozzátok.

XIV. Kivégzési parancs, Brindisiben

(Kr. e. 44)

Gaius Sentius Tavusnak, Macedonia katonai parancsnokának

Marcus Antoniustól, a legiók főparancsnokától

Tárgy: Hitszegés a IV. és a Mars legióban

Az alábbi tiszteket kéretik a legiók főparancsnokának főhadiszállása elé rendelni november tizenkettedik napján, hajnalban:

     P. Lucius        Cn. Servius

     Sex. Portius     M. Flavius

     C. Titius         A. Marius

Ezen a napon, ebben az órában ezek az emberek lefejeztetnek. Továbbá sorshúzás útján kiválasztandó tizenöt katona a IV. és a Mars mind a húsz cohorsából, akik tisztjeikkel együtt ugyanígy kivégeztetnek.

Az összes macedoniai legio minden tisztje és katonája felsorakozik, és végignézi a kivégzést.

XV. Caesar Augustus cselekedetei

(Kr. e. 14)

Tizenkilenc évesen, saját kezdeményezésemből és saját költségemre hadsereget állítottam, minek révén visszaadtam a szabadságot a Köztársaságnak, melyet a pártoskodás zsarnoksága nyomorgatott.