Copyright © Librairie Arthème Fayard, 2016

Hungarian translation © Vargyas Zoltán, 2016

Borító © Gito Lima/Penguin Random House Grupo Editorial Unipessoal Lda

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Vous n’aurez pas ma haine, Fayard, 2016

Fordította Vargyas Zoltán

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ruttkay Helga

A borítót az eredeti alapján készítette Váradi Zsolt

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-433-094-3

– Mindenütt kerestem.

– …

– Vannak még ott?

– Uram, készüljön fel a legrosszabbra.

Barbár éjszaka

November 13.

22:37

Melvil szép csendben elaludt, mint mindig, mikor a mama nincs itt. Tudja, hogy papával nem olyan finom az éneklés, és nem olyan meleg a jóéjtpuszi, úgyhogy nem is erőlteti. Hogy ébren tartsam magam, míg Hélène meg nem jön, olvasgatok. Egy nyomozó regényíró rájön, hogy egy gyilkos regényíró valójában meg sem írta azt a regényt, ami miatt regényíró szeretett volna lenni. Aztán sok csűrés-csavarás után kiderül, hogy a regényíró valójában nem is ölt meg senkit. Ennyi. Az éjjeliszekrényen rezegni kezd a telefonom.

„Hahó, jól vagy? Otthon vagytok?”

Nem akarom, hogy zavarjanak. Utálom az ilyen semmitmondó üzeneteket. Nem válaszolok.

„Minden rendben?”

…

„Biztonságban vagytok?”

Hogyhogy „biztonságban”? Lecsapom a könyvet, rohanok a nappaliba. Lábujjhegyen. Nehogy felébredjen a gyerek. Fogom a távirányítót, borzasztó lassan kapcsol be a rémláda. Merénylet a Stade de France-ban. A képek nem mondanak semmit. Hélène-re gondolok. Hogy felhívom, inkább fogjon egy taxit, és jöjjön haza. De más is van. A stadion folyosóin dermedten áll néhány ember egy kivetítő előtt. Csak az ő arcukról mutatnak képeket. Ijedtek. Valamit látnak, amit én nem. Egyelőre nem. Aztán a képernyő alján szaladó csík hirtelen megáll. Az ártatlanság vége.

„Merénylet a Bataclanban”

Lenémítom. Csak a saját szívverésemet hallom. Zakatol a fejemben az a két szó, mint egy visszhang, ami sosem akar véget érni. Örökkévalóságnyi másodperc. Egy örökkévalóságig ülök dermedten, némán a kanapén. Biztos tévedés. Ellenőrzöm, hová ment Hélène, talán rosszul emlékszem, elfelejtettem. De igen, a Bataclanban van a koncert. Hélène a Bataclanban van.

Kinyomom a tévét. Már nem látok semmit, de érzem, hogy villamos áram fut végig a testemen. Legszívesebben elrohannék, lopnék egy kocsit, és nekivágnék a városnak. Hogy megkeressem. Muszáj csinálni valamit. Azonnal. Csak ez lüktet az agyamban, hogy majd szétpattan a fejem. De meg vagyok bénítva, mert itt van mellettem Melvil. Csapdába kerültem. Tétlenségre ítéltek. Ordítani szeretnék. De azt se lehet, felébred a gyerek.

Felkapom a telefont. Fel kell hívnom, beszélnem kell vele, hallani a hangját. Kapcsolatok. „Hélène”, egyszerűen Hélène. Sosem változtattam meg a nevét a listán, nem írtam hozzá, hogy „szerelmem”, nem tettem mellé közös fotót. Ő sem. Ma este „Antoine L.” hívta, az ő üzenetét nem kapta meg soha. Hívom. Üzenek neki. Leteszem, megint hívom, egyszer, tízszer, százszor. Ahányszor csak kell.

Fulladozom a kanapén, mely fogva tart, az egész lakás rám akar omlani. Minden megválaszolatlan hívásra egyre mélyebbre temet maga alá a törmelék. Idegen lesz minden. A világ eltűnik. Csak ő van, meg én. Öcsém telefonja rángat vissza a valóságba.

– Hélène ott van.

Ahogy ezt kimondom, megértem, hogy nincs menekvés. Öcsém és nővérem átjönnek hozzánk. Nem tudjuk, mit mondjunk egymásnak. Erre nincs szó. A nappaliban megy a tévé. Várunk, meredten bámuljuk a hírcsatornát – már megkezdődött a verseny, melyik cím a legbombasztikusabb, a legundorítóbb, melyikkel lehet még megfogni minket, a világ széthullásának nézőit. „Öldöklés”, „mészárlás”, „vérengzés”. Kikapcsolom, mielőtt még elhangozna a „vérfürdő”. A világra nyíló ablak bezárult. Jöjjön a valóság.

Felhív N. felesége. N. ott volt Hélène-nel a Bataclanban. Túl van a veszélyen. Felhívom, nem veszi fel. Egyszer. Kétszer. Háromszor. Végre felveszi. Hélène anyja is átjön.

Csinálni kell valamit. Muszáj kimennem, nemcsak azért, hogy a keresésére induljak, hanem hogy megszabaduljak a ki nem mondott szavaktól, melyek makacsul ott állomásoznak a nappaliban. Öcsém szabadít ki. Szó nélkül előveszi a kocsikulcsát. Suttogva megbeszéljük az akciótervet. Nesztelenül záródik mögöttünk a filcezett ajtó. Nehogy felébredjen a gyerek.

Megkezdődhet a szellemvadászat.

A kocsiban nem beszélünk. A város is hallgat. Csak egy-egy sziréna vijjogása zavarja meg a Párizsra ereszkedett csendet. Vége a mulatozásnak. A fanfárok elnémultak. Sorban végigjárjuk az összes kórházat, ahová sebesülteket vihettek. Bichat kórház, Saint-Louis kórház, Salpêtrière, Georges Pompidou, egész Párizsban aratott a halál. Minden állomáson ott vár egy recepciós. „A feleségemet keresem, a Bataclanban volt.” Nem szerepel a listán. De mindig mondanak valamit, ami még fenntartja a reményt. „Még nem minden sebesültet írtak össze.” „A Bichat-ban is fogadtak túlélőket.” „Olyan is volt, akit valamelyik elővárosi kórházba vittek.” Meghagyom a telefonszámomat, bár tudom, hogy úgysem hívnak fel. Szaladok a kocsihoz. Hiányzik az út csendje.

Elvonulnak előttünk a körgyűrű lámpaoszlopai. Minden egyes fény egy lépés a hipnózis felé. A testem mintha nem is az enyém lenne. Ha végigjárjuk ezt a szorosra húzott derékövet, melytől fulladozik a város, csak történik végül valami.

Mikor már nem volt mit keresni, akkor is folytattuk. Menekülni akartam. Minél messzebbre, hogy ne kelljen visszafordulni. Elmenni az út végéig, hogy kiderüljön, van-e vége, az útnak meg ennek az egésznek.

Megláttam az út végét.

A telefonom írta ki, miközben éppen ébresztett. Reggel hétkor.

Melvil fél óra múlva kapja meg a cumiját. Most még biztos alszik. A kisbabák álmát nem terhelik a világ borzalmai.

– A sèvres-i kapun hajts le…